# Iмрам

Иван Викторович Белодед

Переклад з Толкi╓на

Нарештi, здолавши глибокi моря

з туманом, що берег накрив,

пiд мiсяцем в хмарах, i з шумом хвиль,

на човнi з вiтрилом приплив,

в Iрландiю, знову до лiсу й болот,

до сивих високих башт,

де дзвiн дзвону Клуан-ферта

луна╓ в зелений Галвай,

де Шаннон униз до Лох- Дерек тече

пiд небом, повитим дощем,

сюди святий Брендан спочити прийшов

iз мандрiв у мiсце де вмре.


"Скажи менi, батько, тебе ж я любив,

як ╓ тво╓ слово менi,

про дива, що важко запам'ятать

серед пустельних морiв.

Про землi, що схованi силами чар,

де Ельфiв славетний народ,

за сiм довгих рокiв, на небо шлях,

чи в землю живу ти знайшов?"


"Я речi побачив, багато речей

забуто давно у пiтьмi,

та з них лише три перед мо╖х очей:

Хмарина, i Дерево, i Зiрки.


Ми рiк плили й день i нiде не було

нi краю людей, нi землi,

нi човна, нi птаху не було навколо

бiльше нiж сорок днiв.

Тодi ж гул почули- наблизився грiм

i Хмара над нами зросла,

i сонця не було нi ввечiр, нi в схiд,

а захiд вогнем палав.


I з моря до хмари здималась гора,

без берега скелi ╖╖,

камiння, що чорне вiд моря сумного

з долiвки до голови.

Макiвка свiтилась вогнем, що живе,

що стухне- i знову горить.

Висока, як стовп в храмi горнiх небес,

корiнням- до пекла землi,

занурена в землю, що води ╖╖

поглинули в давнi часи,

гадаю, сто╖ть вона на тiм краю,

де труни могутнiх князiв.


Ми плили, допоки загасли вiтри,

i весла рухали нас,

i спрага пекла нас, i голод крутив,

i псалмiв наспiв загас.

Нарештi, як пройдено Хмари iмлу,

ми вийшли до берегiв,

i хвилi шептали у арках печер,

зтираючи геми в пiски.

Ось так нашi кiстки, - лякалися ми,

зiтруться до свiту кiнця,

бо шлях на цей берег- уверх по камнях,

нiхто ж бо його не здола.


Та рушивши заходом, зразу ж знайшли,

що стiну скель прорiзав,

фьорд в березi, - води його темно-сiрi,

де скель високих портал.

В ворота з камiння ми вигребли вмить,

проскочили, море лишив,

i тиша росою навкруг нас лежить,

здавалось, - це святiсть кра╖в.


В долину, що срiблом цвiла, мов грааль,

а пагорби окрай- без меж,

прийшли i побачили в серцi землi,

пiд мiсяця свiтлом тьм'яним,

там Дерево, краще за тi, я гадав,

ростуть що в едемськiм саду,

i стовбур товстiше за башту стояв

й нiхто не зна висоту.

I бiлим, як взимку, мо╖м очам

здавалося дерева лист,

росли ж вони щiльнiш за лебедя пух:

довгi, гладкi, чарiвнi.


Здавалося нам, що наче у снах,

збiга╓ пiд зорями час,

i мандри завершено, без вороття

залишить подорож нас.

I в тишi, що острiв пустий сповила,

ми сумно спiвали псалми,

гадалося тихо, та голоса

як вiсникiв труби зайшли.


Аж Дерево здригнулось, листя з гiлок╖

в повiтря злетiло, як снiг,

кружляя по колу, як зграя пташок,

i голими стали гiлки.

I в зорянiм небi почули ми пiсню,

чи голос, та не птахiв,

нi людський то гомiн, нi ангелiв голос,

та певно iсну╓ ще рiд

казковий, шляхетний, що в свiтi живе

за землями втопленими,

та води глибокi, та страшнi моря

по Бiлого Дерева землi."


"Чекай-но, мiй батько, багато сказав,

але про двi речi лиш ти:

про Дерево, Хмару, та три ╖х було, -

про Зiрку менi розкажи."


"Про Зiрку? Високо свiтила вона

аж ген на розi шляхiв,

останнiм вогнем бiля Темно╖ Ночi,

де брама Незлiчених Днiв,

де свiт прямовисно зрива╓ться вниз,

i лиш стара стежка бiжить,

як мiст, що прозорий, на арках стрiмких,

до людям незнаних кра╖в."


"Але люди кажуть, що перед тим

ти був, де нiхто ще не був.

Хатiв би я чути, о отче святий,

як землю останню вiдчув."


"У розумi зiрку я можу знайти,

i моря шляхи розрiзнить,

де подих повiтря тихий як смерть,

i сильний водночас мов бриз,

але де цвiтуть тi казковi квiти,

пiд вiтром яким чи в кра╖,

i слово, що чув я за межами свiту,

щоб знати- шукай i ти.

У човнi, мiй брате, пливи небокрай,

i море пiдкореш собi,

то знайдеш для себе не в казках й пiснях,

i знатимеш бiльше нiж ми."


В Iрландi╖ понад лiсiв i болот,

з сивих високих башт

луна╓ дзвiн похорону з Клуан-ферта

у тихий зелений Галвай.

Бо Брендан святий сво╓ скiнчив життя

пiд небом, що плаче в дощах,

прямуючи знов, де нема вороття,

а рештки в Iрландi╖ склав.