# В╕дьмацьк╕ оч╕

Ольга Пузырь

Долю Софi╖ колись розказали суденицi, i Богуслава-мати ╖╖ чула... Намагаючись врятувати свою доньку, вона приховала все вiд дiвчинки. Вiд долi не втечеш, чи не так? А що робити, коли в тебе двi долi? Якщо одна вже вiдома, чи можливо змiнити ще невiдому? Колись Софi╖ доведеться це дiзнатись, але тодi вона вже буде не сама... UPD 05.07.2009! Продовжую дописувати :)Оск╕льки файл був пошкоджений ще з минулого разу, то, можливо, текст буде неадекватно в╕дтворюватися :)

В╕дьмацьк╕ оч╕

Пролог

Кажуть, на трет╕й день п╕сля народження дитини, в дом╕ з'являються судениц╕. Три сестри, духи, що нар╕кають долю. ╤ як вони скажуть, так воно ╕ станеться. Н╕кому не п╕д силу зм╕нити пророчих сл╕в. Та н╕коли вони не з'являлися перед оч╕ людей. Завжди невидимими споглядачами стояли поряд з колискою, тримаючи в руках по св╕чц╕, ╕ тихо наш╕птували долю дитини.

Та цього разу все було ╕накше. Заходячи до к╕мнати новонароджено╖ доньки, Богуслава побачила трьох дуже схожих одна на одну ж╕нок. Вони байдуже глянули на молоду мати, що стояла нерухомо в дверях к╕мнати. Н╕що не могло заважати суденицям наректи долю маленьк╕й д╕вчинц╕. А можливо й дати ╕м'я новонароджен╕й.

Першою до колиски п╕д╕йшла та, що стояла найближче до в╕кна. Тримаючи якомога ближче до себе св╕чку, вона склонилася над дитиною ╕ прошепот╕ла:

- П╕деш до мене, дитинко?

Вогник св╕чки роз╕гнав т╕н╕ на обличч╕ маленько╖. Д╕вчинка посм╕хнулася судениц╕, не знаючи, яка доля може ╖╖ сп╕ткати, якщо вона протягне до ж╕нки сво╖ рученята. Але цього не сталося. Ж╕нка лише байдуже скривила кутики вуст. Вона склонилася ще нижче над дитиною ╕ прошепот╕ла ╖й майже на вушко:

- Народжена в╕дьмацько╖ ноч╕, ти проживеш недовге людське життя.... щоб пот╕м в╕дродитися. ╤ тод╕ я знову прийду до тебе ╕ запитаю, чи згодна ти прийняти в╕д мене смерть. Але в цьому житт╕ - це наша остання з тобою зустр╕ч.

Ж╕нка в╕д╕йшла в╕д д╕вчинки ╕ знову стала б╕ля сестер, затушивши св╕чку. Богуслава нарешт╕ зрозум╕ла, хто нав╕дався до ╖╖ невелико╖ хатинки, ╕ з якимось жахливим подивом оч╕кувала р╕шення судениць.

Тепер до дитини п╕д╕йшла друга сестра-дух. Ця судениця пропонувала дитин╕ хвороби. Матер╕ найстрашн╕ше було оч╕кувати ╖╖ р╕шення. Богуслава н╕як не могла зрозум╕ти, чому? Чому вони явилися перед нею? Вони дають ╖╖ доньц╕ долю, ╕ вона ма╓ вислухати ╖хн╕ слова? Чому? Чому вона не може поворухнути нав╕ть пальцем, не те, щоб п╕ти ╕ не бачити цього та╖нства?

Друга судениця склонилася над колискою ╕ уважно глянула на дитину сво╖ми сивими, як ╕ в сестер, очима. Здавалось, що зараз вона просто роздивля╓ться душу маленько╖ людини.

- Ти будеш здоровою, д╕вчинко, хоча й не раз буде близька до тебе смерть. Тебе рятуватиме те, що подарувала тоб╕ мати, - судениця глянула в оч╕ Богуслави ╕ промовила, - справжня мати. Хоча, що це - Дар чи Прокляття? Тоб╕ доведеться сам╕й вир╕шити.

Ж╕нка мовчки в╕д╕йшла в╕д вже сплячо╖ дитини. Як ╕ перша сестра-дух, вона дмухнула на св╕чку. Маленький вогник, що тримався на нитц╕, боязливо затр╕пот╕в ╕ зник. Третя судениця довго не п╕дходила ╕ дивилась кудись позад Богуслави. Молода мат╕р нав╕ть через невидиму силу озирнулася, оч╕куючи побачити там ще когось. Але лише т╕н╕ танцювали св╕й дивний танок на ст╕нах.... ╕ скор╕ш за все, саме до ╖х безмовного танку прислухалася судениця-сестра. Що ж. Хто може знати? Не ╖й, Богуслав╕, розум╕ти цих дивних дух╕в. Кажуть, що з ними можуть сп╕лкуватися лише в╕дьми. Так╕, як... Н╕, цього маленьк╕й д╕вчинц╕ краще не знати. Можливо, судениця дасть ╖й краще життя ╕ позбавить в╕д цього прокляття.

Судениця похмуро посм╕хнулася Богуслав╕ ╕ п╕д╕йшла до колиски. Дивлячись сво╖ми сивими, як у сестер очима, вона почала тихо наш╕птувати спляч╕й немовлят╕, немов хот╕ла заспоко╖ти:

- Путь тв╕й я бачу, як ╕ твою мат╕р зараз. Д╕вчинко, жити тоб╕ в цьому св╕т╕ лише двадцять п'ять рок╕в. Багато зла ляже на твою долю. Багато ненавист╕ в╕д оточуючих. Н╕коли не бачити тоб╕ в╕нця, але все ж будеш кохана тим, кого боялась. Коли наповниться твоя душа ненавистю по сам╕ в╕нця, ти п╕деш до тих, кого звикнеш боятися ╕ проклинати. Вони дадуть тоб╕ те, що потр╕бно ╕ навчать тому, що знадобиться. Та й п╕сля того не знатимеш спокою в житт╕. Нове життя затягне тебе. Заздр╕сть незнайомки погубить тебе. Але той, кого зрештою ти покоха╓ш, не дасть тво╖й душ╕ в╕длет╕ти. На багато рок╕в засне вона, як ╕ ти зараз спиш. ╤ коли настане час - в╕дродиться. ╤ тод╕ я знову прийду до тебе з сестрами.

Судениця домовила останн╕ слова ╕ п╕д╕йшла до сестер. Обернувшись до Богуслави, вона прошепот╕ла, та той шум луною в╕дбився в╕д ст╕н:

-- ╤м'я тво╖й дочц╕ - Соф╕я. Мудра. Нехай ╖╖ ╕м'я стане в пригод╕.

З цими словами вона дмухнула на свою св╕чку. Останн╕й вогник злякано потух. В дом╕ одразу стало темно. Невидимий тягар спав з матер╕ - вона знову могла рухатися. Наче й не було в цю годину трьох сестер...

Богуслава навпомацки п╕д╕йшла до колиски ╕ лаг╕дно глянула на свою доньку. Та чи свою? Свою! Вона ╖╖ любить ╕ н╕хто не зможе ╖╖ забрати.

- Соф╕я? Що ж. Це тво╓ ╕м'я. Так звали твою... Спод╕ваюсь, що хоч тоб╕ воно не принесе таку долю. Можливо, судениця права - тоб╕ воно стане в пригод╕? Спи, моя доню. Спи...

## Глава 1

Зоряна гордо стояла на берегах р╕чки Дану╖ вже багато рок╕в. Ще за час╕в останньо╖ в╕йни м╕ж князями. Зоряна була одним з небагатьох м╕ст, що в╕дстояли свою незалежн╕сть в т╕й боротьб╕. Багато парубк╕в загинуло - батьк╕в сво╖х д╕тей, жених╕в молодих наречених, брат╕в... Вс╕ вони в тяжкий час вибороли життя дорогих людей.

М╕сто росло ╕ кв╕тло у вс╕х на очах. Чи це було через те, що земля родюча, р╕чка повноводна, люди працьовит╕. Чи може це через князя Мартина, що мудро правив останн╕ роки, бояр в строгост╕ тримав, свав╕лля не допускав. А може й все одразу. Але Зоряну-град знали в ус╕х сус╕дн╕х землях. Багато княз╕в ладн╕ були б заз╕хнути на м╕сто, та боялись аби г╕рше не стало. Мартин окр╕м сво╓╖ мудрост╕ ще мстив╕стю прославився. Н╕кого з ворог╕в не шкодував.

В Зорян╕-град╕, як ╕ в ╕нших м╕стах жили люди багат╕, що в домах селились ближчих до центру, де ярмарки пост╕йн╕ були, й до княжого терему. Були й прост╕ селяни, руки яких вирощували найкращ╕ врожа╖. Були й звичайн╕ жебраки. Та не про них зараз мова п╕де. А про двох селянок: мати й дочку. Мати, що Богуславою звалася на все село ще замолоду в╕дома була сво╓ю вродою. Темно-русяве пишне волосся, оч╕ с╕р╕. Багато парубочих сердець покорила сво╖м гонором легким, п╕снею душевною. В родин╕ була ╓диною дитиною. Хоча й ходили чутки, що в Богуслави сестра р╕дна була, та н╕хто не знав, що з нею, бо не бачили. А згодом й зовс╕м про чутки забули. А що це як не чутка? Позаздрив хтось щастю родинному, та й все. Хто ж в св╕тлому розум╕ пов╕рить, що в с╕м'╖ Святозарович╕в друга донька ╓, а ╖╖ н╕хто не зна╓? Батьки нахвалитися не могли на доньку. Працьовитою завжди Богуслава була. ╤ в дом╕ допомогти, ╕ рушники вишити, ╕ земля ╖╖ рукам близька була. Та й розважатися з подругами завжди час знаходила. Бажаною гостею завжди була на вечорницях.

Й зам╕ж вийшла за першого хлопця на сел╕. Гарна пара, кажуть, була. Кажуть... бо мало людей пам'ята╓ ╖х разом. Заздр╕сть вона силу ма╓. А так╕й ладн╕й пар╕ заздрили багато. Скор╕ш за все, на сел╕ ще й в╕дьма була чи д╕вка якась звернулася до нечистих, бо ж як без в╕дьом таке могло трапитися. А трапилося так, що чолов╕к Богуслави помер. Не встигли вони й м╕сяця разом прожити, як захвор╕в парубок. Н╕ сльози нещасно╖ наречено╖, не молитви звернен╕ до Три╓дино╖, н╕ напо╖ знахарськ╕ - н╕що не допомогло. Просто одного дня не стало його. Вбита горем Богуслава перестала з'являтися перед людьми. Батьки не знали, що й робити. Д╕вчина в'яла у вс╕х на очах, ╖╖ душа рвалася до коханого. Мабуть. Лише одна Три╓дина зна╓, що тод╕ сталося, але Богуслава зм╕нилася. Перестала плакати по ночам, з людьми сп╕лкуватися знову почала. Та вже н╕хто не бачив ╖╖ усм╕хненою. А ще через тиждень вона п╕шла з села. "До хрещено╖. Пров╕дати потр╕бно, бо зовс╕м захвор╕ла", - в╕дпов╕дали батьки на запитання, куди зникла ╖х донька.

До хрещено╖, так до хрещено╖. Нов╕ люди, нов╕ м╕сця. Може й краще ╖й там стане. Так думала б╕льш╕сть. ╤ тому з часом заспоко╖лися. Незвично було перший час без Богуслави, бо на все село була в╕дома, з ус╕ма в гарних стосунках. Чи майже з ус╕ма.

Та довго вона не поверталася. Вже й батьки хвилюватись почали. П╕вроку дочки нема! Та й по селу чутки негарн╕ п╕шли. Казали, що може руки на себе наклала сердешна. Чи вбили ╖╖ по дороз╕. Хоча кому ж вона потр╕бна? Т╕льки чаклуну. Добре якщо хоч сонячному - т╕ т╕льки енерг╕ю забирають ╕ в╕дпускають, а як дал╕ з жертвою буде ╖х не ц╕кавить. А як м╕сяцевому чаклуну - то й згадувати вже даремно про не╖. Т╕ н╕кого не в╕дпускають. В обрядах сво╖х не просто кров'ю користуються, а й вбивають.

Чаклуни ╕снували завжди, ще з сиво╖ давнини. Й ставали чаклунами т╕льки чолов╕ки, бо лише ╖м дарував св╕й дар Дерес. Стар╕ чаклуни знали, де народжу╓ться новонароджений с таким даром, ╕ в╕дсилали за ними сво╖х ученик╕в. Кажуть, що ув╕ сн╕ приходив до них сам Дерес ╕ показував таку дитину. Але д╕знатись, кому належить молодий чаклун - М╕сяцю чи Сонцю - було неможливо до дванадцяти рок╕в. Лише тод╕ вони могли принести покровителям свою кров ╕ д╕знатись, хто все життя буде за ними приглядати ╕ сили дарувати. В день, коли день р╕внявся ╕з н╕ччю, молод╕ чаклуни мали намалювати власною кров'ю символи Сонця ╕ М╕сяця на сх╕дцях до храму Дереса, в ст╕нах якого весь цей час навчалися у наставник╕в-чаклун╕в. Якщо покровителем ставало Сонце, то зникав символ М╕сяця ╕ навпаки. Н╕коли не було такого, щоб зникли чи залишились одразу обидва символи. Дерес завжди знав кому якого покровителя дати. На те в╕н ╕ був богом та╖нств. Хоча до маг╕╖ в╕дьом не мав н╕якого в╕дношення. Але це зовс╕м ╕нше.

Сонячн╕ чаклуни завжди жили в м╕стах, бо люди поважали ╖х, хоча й побоювалися. А як тут не боятись, коли людина може вбити одним поглядом. Та на те вони ╕ були сонячними, що помисли ╖хн╕ були св╕тлими, та й Сонце н╕коли не давало енерг╕╖, якою можна було знищити живу силу людини, вбити ╖╖ душу. Та знаходились так╕ чаклуни, як╕ злу служили, й в╕д Сонця в╕дреклися. Та вбивали вони все одно не сво╖ми силами незвичайними а руками чи збро╓ю, бо в кр╕м всього в храмах робили молодик╕в ще й во╖нами.

М╕сяцев╕ чаклуни сили сво╖ проявляли найб╕льше вноч╕, коли бл╕долиций м╕сяць, сонця брат, в сво╖ сили входив. Але за покровительство сво╓ завжди кров╕ вимагав. Сво╓╖ - на середн╕ закляття, чужо╖ - на дуже сильн╕. Лише за слабк╕ вони могли н╕ чим не жертвувати.

Отож Зорянц╕ не дарма боялися за Богуславу. Але на ╖╖ долю, яку також на трет╕й день в╕д народження в темн╕й к╕мнат╕ оп╕вноч╕ пророкували судениц╕, не мало випасти зустр╕ч╕ з чаклуном. Н╕ сонячним., н╕ м╕сяцевим. А ось ╖╖ доньц╕...

Д╕вчина ж ╕ справд╕ була в т╕тки сво╓╖, допомагала, з людьми сп╕лкувалася. Як ╕ жител╕ Зоряни, вс╕, або ж б╕льш╕сть, ставилися до не╖ з приязню. Та вдома н╕хто не знав, чому затрималася Богуслава, та й в т╕тки на сел╕ н╕хто не знав, що зам╕сть того, щоб п╕ти додому п╕сля майже трьох м╕сяцевого життя в т╕тки, вона в╕дправилася не додому. Та й н╕хто окр╕м не╖, та то╖, до кого вона йшла, не знав куди.

Та повернулась до Зоряни вона не сама. З маленькою донечкою на руках. З дитиною в д╕м повернулися й рад╕сть, й см╕х. ╤ н╕хто, окр╕м молодо╖ матер╕ не знав, хто насправд╕ з'явився в дом╕. Та Богуслава знала, що т╕льки в не╖ новонароджена знатиме щастя, бо це - ╖╖ донька, бо лише вона ╖╖ буде любити, я к мат╕р. В ту ж н╕ч в д╕м ╕ прийшли судениц╕, що напророчили маленьк╕й Соф╕╖ долю.

В сел╕ здивування поява дитини не викликала. Все ж хоча й мало, але Богуслава була з╕ сво╖м коханим, ╕ тепер поряд ╕з нею буде жити його частиночка, його кров. Тому до маленько╖ Соф╕╖ вс╕ швидко призвича╖лися. Обряд благословення Три╓дино╖, як ╕ водиться, провели, коли д╕вчинц╕ був р╕к. Обряд цей був давн╕й, як сам╕ згадки про Три╓дину. За допомогою нього в╕д дитини в╕дганяли злих дух╕в, як╕ рад╕ були б поласувати молодою невинною людською душею, але також не могли в не╖ проникнути, доки не справиться р╕к в╕д ╖╖ народження. До того моменту, душа дитина закрита в╕д ус╕х, ╕ вже тод╕ вона сама обира╓ шлях по якому йти, запам'ятову╓ шлях, який ╖й напророкували судениц╕.

Вл╕тку, а саме в ╕п'юл╕ в к╕нц╕ першо╖ тижел╕ народилася Соф╕я, мав в╕дбутися Обряд благословення Три╓дино╖. Вс╕ ж╕нки, а т╕льки ж╕нки мали право спостер╕гати за обрядом, були вдягнен╕ в найкращ╕ одежини - яскрав╕ вишит╕ власноруч сукн╕. Вс╕ йшли до р╕чки Дану╖, де мав зд╕йснитися обряд.

- Нехай природа, до яко╖ ми вс╕ зараз вийшли прийме твою, Богуслава, дитину почу╓ нас. Нехай подару╓ ╖й сво╓ благословення Три╓дина - сестра наша, мат╕р наша, покровителька наша, - низьким чаруючим голосом промовила, звертаючись скор╕ш до вс╕х ж╕нко, ан╕ж до згаданих двох, ж╕нка. Рок╕в ╖й на вигляд була трохи за сорок. Темне волосся, яке розбавляли, неначе стр╕чки у волосс╕, сив╕ тонк╕ косички. С╕р╕ мудр╕ оч╕, здавались були набагато старшими, н╕ж вважали селяни. Це була м╕сцева жриця Три╓дино╖. Головна жриця. Лише вона могла проводити такий обряд. ╤ тому завжди приходила з╕ свого храму, де вони возносили молитви богин╕-покровительц╕. Звали жрицю Велена.

З╕ словами ж╕нки на берег р╕чки винесли великий в╕нок, сплетений з самого ранку молодшими жрицями храму ╕з польових кв╕т╕в. Не вс╕х, звичайно. Вони гарно вм╕ли п╕дбирати кв╕ти до кожно╖ дитини, хоча н╕коли не бачили кому плетуть. ╥м п╕дказувала Три╓дина. Сам в╕нок до реч╕ був розм╕ром як раз, щоб туди пом╕стилася однор╕чна дитина.

- Нехай в╕чна Дануя красою сво╓ю одару╓ новонароджену. Нехай старий л╕с сво╖ мудрост╕ прошепоче, - з цими словами, як ╕ багато раз до цього мат╕р мала покласти свою дитину на п╕сок берегу в середину в╕нка. Будь то зима холодна, чи ос╕нь в╕тряна - обряд не зм╕нювався. Благословення дитина мали прийняти в природ╕, а сплетен╕ особливим чином в╕нки жриць, як раз ╕ були таким символом природи. Будь яко╖ пори року, як т╕льки дитину клали в середину в╕нка, п╕сок п╕д новонародженим оживав. Точн╕ше просиналось життя, заховане глибоко в п╕ску. В кол╕ переплетених кв╕т╕в миттю виростала трава ╕ розкв╕тали кв╕ти, не даючи дитин╕ замерзнути. Благословить дитину Три╓дина чи н╕, але смерт╕ маленько╖ людини вона допустити не могла.

Як т╕льки маленька дитина опинилася в середин╕ в╕нка, п╕сок пд. Нею одразу перетворився на справжн╕с╕ньку чорну землю, з якою щодня зустр╕чалися селяни на сво╖х полях. А на ц╕й земл╕ швидко, неначе т╕льки цього й чекали, виростали р╕знотрав'я та кв╕ти. Соф╕я лежала на ковдр╕ з волошок. Немовлята спала, поки мати йшла до цього м╕сця, однак з початком обряду прокинулася ╕ з ц╕кав╕стю за вс╕м спостер╕гала.

- Благослови цю дитину, Три╓дина! - промовила Велена. Вс╕ почали чекати. Це був найважлив╕ший момент. Хвилини пов╕льно тягнулися одна за одною. Коли вже н╕хто й не спод╕вався, а Богуслава й того б╕льше - ладна була зовс╕м розплакатися й поб╕гти до дитини, б╕ля в╕нка почала з'являтися якась св╕тла ф╕гура. Здавалося, вона просто появилася з пов╕тря звичайним туманом ╕ зараз набирала свою т╕лесну оболонку. За хвилину в╕д ф╕гура перестала св╕титися ╕ вс╕ змогли побачити, що б╕ля Соф╕╖ стояла Три╓дина. Як ╕ малювали ╖╖ на ╕конах, вона була дуже гарна - незвичайн╕ блакитно-с╕р╕ оч╕, як╕, здавалось, пост╕йно зм╕нюють св╕й в╕дт╕нок, довге русяве волосся, яке зараз було розпущене, ╕ тепла посм╕шка. Три╓дина склонила голову перед вс╕ма ж╕нками, як╕ прийшли на обряд ╕ стояли зараз на берез╕. Т╕ у в╕дпов╕дь поклонилися. Покровителька опустилася на кол╕на перед дитиною ╕ взяла ╖╖ на руки. П╕днявшись, вона поц╕лувала Соф╕ю ╕ уважно подивилася на ж╕нок. Розглед╕вши серед них Мати дитини, вона посм╕хнулася ╕ п╕д╕йшла до Богуслави.

- Дитина не винна ╕ н╕коли не буде в╕дпов╕дати за вчинки сво╓╖ матер╕, - тихо, лише для Богуслави мовила Три╓дина. ╤нш╕ не могли почути сл╕в покровительки, бо ╖╖ м'який голос лунав зараз лише для одн╕╓╖ людини. - Бережи ╖╖. Й, можливо, тоб╕ вдасться ╖╖ врятувати. Я теж буду спостер╕гати за тво╓ю Соф╕╓ю.

Богиня в╕ддала дитину Богуслав╕ й в╕д╕йшла знову до в╕нка. Три╓дина встала в його середину, там, де ран╕ше лежала маленька Соф╕йка. Ж╕нка п╕дняла руки до Сонця.

- Д╕ти мо╖, береж╕ть себе. Береж╕ть Зоряну. Я завжди поряд. Я зажди спостер╕гаю. Вогнем, що гр╕╓ мою душу. Водою, що б╕жить в мен╕. В╕тром, що розмовля╓ з мо╓ю в╕чною душею. Землею, що дарувала мен╕ свою мудр╕сть. Природою, що оточу╓ нас я благословляю Соф╕ю.

Промовивши це, Три╓дина звела погляд до сонця ╕... почала зникати. Танути туманом.

Нав╕ть ж╕нки, звикл╕ до цього обряду, щоразу затримували подих, коли з'являлася покровителька. Вс╕ зорянц╕ знали, що чарод╕йство ╕сну╓ поряд з ними, не раз стикалися. Вони бачили, що може зробити справжня маг╕я - рятувати життя або знищувати ц╕л╕ селища. Однак, одне д╕ло - знати, що десь таке може й ╓, ╕ зовс╕м ╕нше - бачити це перед очима. Особливо, якщо це явленню справжн╕с╕нько╖ богин╕, в яку вони в╕рять, моляться на не╖.

Соф╕я отримала сво╓ благословення - тепер вона стала ╕стинною зорянкою. Та будучи лише однор╕чною дитиною, вона й знати не могла, що спускатиме ╖╖ дал╕. Та й Богуслава-мати намагалася якомога менше згадувати про пророч╕ слова судениць, про нелегку житт╓ву путь доньки.

Д╕вчинка росла тихою. Тихою як зимова н╕ч. Спок╕йною. ╤ здавалось, нав╕ть трохи в╕длюдькуватою. Через те й д╕ти боялися з нею сп╕лкуватися. Зорянц╕ завжди дивувалися як могла в тако╖ весело╖, житт╓рад╕сно╖ матер╕ ╕ завжди усм╕хненого, рад╕сного батька народитися така дитина. Та все це списували якраз на в╕дсутн╕сть згаданого вище батька. Тяжко мабуть виховувати сам╕й дитину. Без п╕дтримки кохано╖ людини. От ╕ виросла така тихоня. Та н╕чого, може п╕дросте ╕ буде як мат╕р.

Бачить Три╓дина, втрата коханого - була не ╓диною перепоною в житт╕ Богуслав╕. Не встигло Соф╕йц╕ виповнитися й трьох рок╕в, як в╕д тяжко╖ хвороби помер батько. В велик╕й хат╕ залишилися сам╕ ж╕нки. Жити стало тяжче, та заради маленько╖ Соф╕йки й Богуслава, й ╖╖ мат╕р були лажн╕ на все. Ще через р╕к захвор╕ла й вона. Довго хвор╕ла. Н╕як╕ л╕ки не допомагали. Схоже це було на те, як хвор╕в Богуславин чолов╕к, та вбита горем, вона не могла цього пом╕тити. Останн╕ грош╕ вона в╕ддала знахаркам за л╕ки, й кожного дня ходила до храму Три╓дино╖ вимолювати життя для матер╕. Та чи Три╓дина не почула тих молитов, чи просто ж╕нка мало молилася - мати померла. Просто одного дня смертельна бл╕д╕сть наче зникла з ╖╖ обличчя ╕ вона вже могла ходити, та наступного дня душе вже покидала холодне т╕ло, отру╓не маг╕╓ю нев╕домо╖ в╕дьми.

Та хто ж тод╕ м╕г припустити таке. В╕дьма! До того ж темна! Та ще й в Зорян╕! А як ╕накше пояснити так╕ жахлив╕ под╕╖. От ╕ почали жител╕ хвилюватися за сво╖ життя, уважно стежити за гостями м╕ста чи новим жителям, що не прожили тут й десятка рок╕в, на в╕дм╕ну в╕д тих, хто покол╕ннями не покидав чудового м╕ста.

Нещасна Богуслава не знала що й робити. Вс╕, кого вона любила померли. Невже й Соф╕ю теж таке сп╕тка╓? Але ж судениц╕ казали, що вона проживе двадцять п'ять рок╕в. Можливо тод╕ ╖╖, Богуслави, вже й серед живих не буде. ╤ тод╕ не побачить вона б╕льше смерт╕ сво╓╖ доньки... ╢дино╖ в св╕т╕ людини, кого вона любила.

Вир╕шила вбита горем молода мати, що це ╖╖ любов життя забира╓. Та й що ж ще можна було в такому випадку подумати. Про те, що говорили селяни, взагал╕ краще не згадувати. Весела Богуслава стала зовс╕м не схожою на себе. Б╕льше н╕хто не бачив, як вона посм╕халася. Вона б╕льше не приходила на вечорниц╕, де збиралися старш╕ ж╕нки. П╕шли чутки, що й сама вона продала свою душу нечистому. А можливо й в╕дьмою стала. Почали побоюватися ╖╖, бо ж думали, що ставши в╕дьмою, Богуслава може почати мститися зорянцям, тим, кого знала ще з дитинства.

Казали, що з горя ж╕нка й дитину свою перестала вп╕знавати. Любити свою Соф╕ю так точно. Бо ж смерт╕ почалися з того моменту як в дому Св╕тозарович╕в з'явилося донька. А чому ж тод╕ чолов╕к помер? Так, вже тод╕ Богуслава могла носити дитину п╕д серцем. Тож ще ненародженою Соф╕я встигла вбити, по словам жител╕в м╕ста. А отже, дитина ця в╕д нечистого Торха, а мати ╖╖ скор╕ш за все в╕дьма, що з ним спуталася, та й погубила душ╕ р╕дних, за прокляття.

Одного дня прийшла Богуслава на могилу до коханого й батьк╕в. Стала на кол╕на на землю чорну. Помолитися хот╕ла, та т╕льки н╕ слова вимовити не могла. Серце в╕д болю стиснулося, а на оч╕ сльози наб╕гли

- Чому? Чому я вс╕х втратила? За що ти мене так кара╓ш, Три╓дина? Невже я мало тоб╕ молилася, хвалу возносила? Невже жила, не так я тобою було сказано? Чому я ╖х втратила? Чи може це ти недоглед╕ла? - страшним нелюдським см╕хом роздалася ж╕нка. - Так, богине, це ти в усьому винна! Ти ж наша покровителька. Ти ж ╕ моя покровителька... була! Може мен╕ ╕ справд╕, як люди кажуть, душу Торху нечистому в╕ддати? Н╕кому б╕льше не потр╕бна моя пропечена болем душа! А йому й тако╖ буде досить!

Богуслава розплакалася ╕ подивилася очима сво╖ми с╕рими очима в небо.

- Та невже ж я це заслужила? Скажи мен╕, Три╓дина! За що ти мене так покарала! Невже й Соф╕╖ доведеться померти?!

Злякалася сво╖х сл╕в ж╕нка й знов ще сильн╕ше розплакалась.

- Н╕, Богуславо, - мовив з-за спини при╓мний ж╕ночий голос, як тод╕, п╕д час обряду благословення. Обернувшись ж╕нка побачила, що то була Три╓дина, як ╕ тод╕ в св╕тлих одежах, т╕льки зараз волосся довге ╖╖ було заплетене в косу, а за руку вона тримала чотирьохр╕чну Соф╕йку, - Я над долями вашими людськими влади не маю. Тако╖ влади нам, В╕сей не дав. Лише суденицям в╕дом╕ ваш╕ дол╕. Та й впливати вони також не можуть, лише наректи. Колись ти все д╕зна╓шся, Богуславо. Та зараз я прошу тебе, забудь ц╕ страшн╕ слова, що ти тут казала. Твоя душа потр╕бна тоб╕, а ти - сво╖й доньц╕. Я знаю, що ти вдавала, що вже не коха╓ш свою дитину. Та дол╕ це не зм╕нить, якою б вона не була. А Соф╕йц╕ ти потр╕бна, бо вона така ж самотня, як ╕ ти.

З цими словами покровителька в╕дпустила маленьку долоньку д╕вчинки. Та одразу ж п╕дб╕гла до матер╕.

- Не покидай мене, мат╕нко, - заплакала дочка. - Не покидай, благаю.

Богуслава провела тремтячою рукою по волоссю Соф╕╖:

- Не покину, доню. Вже не покину. Н╕коли. ╤ н╕кому не в╕ддам.

Три╓дина посм╕хнулася на прощання. Й розтанула в пов╕тр╕ залишивши п╕сля себе запах польових кв╕т╕в.

Ще довго п╕сля ц╕╓╖ зустр╕ч╕ й донька, й мати будуть згадувати покровительку Зоряни. ╥╖ слова на все життя залишаться в серц╕ матер╕.

Богуслава йшла з╕ сво╓ю донею з кладовища ╕ знала, що тепер ╖й потр╕бно жити для сво╓╖ Соф╕╖, що щоб не трапилося, а донька для не╖ найголовн╕ше.

Згадуватимуть п╕зн╕ше зорянц╕, що з того дня - третього дня друго╖ тижел╕ м╕сяця серпуста до м╕ста немов знов повернулась та колишня Богуслава - весела, рад╕сна, прив╕тлива. Та з того часу вона жила лише заради одн╕╓╖ людини на св╕т╕. Заради д╕вчинки, що народилась в╕дьмачо╖ ноч╕ й долю яко╖ вона почула в╕д судениць на трет╕й день п╕сля народження.

## Глава 2

Та ск╕льки б жител╕ Зоряни не рад╕ли поверненню звично╖ Богуслави, до дочки ставилися з п╕дозрою. Хоч в╕дкрито н╕хто н╕чого не казав, проте погляди та мовчання, що оточувало Соф╕ю з боку зорянц╕в, казало набагато б╕льше, ан╕ж прост╕ слова та фальшив╕ посм╕шки. Д╕ти доньку Богуслави боялись, як ╕ батьки. Страх нев╕домого змушу╓ людей робити необдуман╕ вчинки. А тим паче, коли це д╕ти, як╕ ще т╕льки починають св╕й шлях по дороз╕ життя, коли досв╕д ще не затьмарю╓ дитячо╖ на╖вност╕.

Так ╕ росла д╕вчинка в оточенн╕ злоби. Обливалось кров'ю серце Три╓дино╖, яка спостер╕гала за тим, як р╕дне м╕сто ╕ його жител╕ сповнюють серця темними почуттями, як╕ душу пожирають, що й Торх не в╕зьме.

Соф╕я хоч ╕ була маленькою, але в╕дчувала таку неприязнь з╕ сторони зорянц╕в. Хоч ╕ страждала в╕д того, зробити н╕чого не могла. Лише серце п╕дказувало ╖й не в╕дпов╕дати на образу образою, на б╕ль б╕ллю. "Не покажу сл╕з сво╖х", - промовляла вноч╕ д╕вчина, ковтаючи г╕рк╕ сльози. - "Не покажу! Вистачить в мене сил! Бо ж благословила мене Три╓дина!" А й справд╕, не могла ж покровителька ╖╖ благословити, якби була вона злою людиною, якби не хот╕ла, щоб жила Соф╕я в Зорян╕? То й що, що дитиною маленькою була вона, Три╓дина ╖╖ душу бачила й не знайшла там зла.

Не один зорянець ╕ не одна зорянка питали себе. Можливо й розум╕ли, що чутки - не завжди правда, а зл╕ язики про кожного що завгодно намовлять, та серце й страх не давали простити дитину, що вбила, ще не народившись.

Богуслава страждала не менше за доньку. Хоча до не╖ ставилися як ╕ ран╕ше, вона не могла пробачити знайомим того. Ж╕нка не розпов╕дала доньц╕ про те, що вс╕ смерт╕ почались п╕сля ╖╖ народження, ╕ з жахом розум╕ла, що коли Соф╕я про це д╕зна╓ться, може зробити щось з собою. Та рано чи п╕зно про це доньц╕ доведеться д╕знатись. ╤ добре, якщо це розпов╕сть мати, а не якась з селянок, яка кожним словом, як стр╕лою, хоче влучити в серце ╕ зробити якомога непри╓мн╕ше.

Але ж як таке сказати дитин╕?

Та все ж не вберегла, не змогла захистити в╕д правли. Т╕╓╖ правди, що ближча односельчанам.

Здавалося теплий л╕тн╕й веч╕р не передв╕щав н╕чого поганого. Д╕вчата вийшли на вулиц╕ п╕сля роб╕т у пол╕, весело щебетали, наче пташки спозаранку. Дзв╕нкий д╕вочий см╕х розносився понад селом, заходив до кожно╖ хатини, пробуджував спогади вже давно немолодих ж╕нок, нагадуючи, як вони сам╕ ходили гуляти, веселитися, розмовляти про ус╕ляк╕ дурниц╕, та красуватися одна перед одною.

Соф╕я сид╕ла на сид╕ла на подв╕р'╖, тримаючи в руках ромашку ╕ роздивляючись веч╕рн╓ небо, ╕ з якимось тихим сумом прислухаючись до веселого гомону.

Мати п╕шла до знахарки, бо останн╕м часом дуже бол╕ла спина. Хитро при щурячись, д╕вчинка в╕дкинула кв╕тку в╕д себе. Ромашка зависла у пов╕тр╕, наче хто ╖╖ п╕дтримував невидимою рукою. Здивований метелик с╕в на кв╕тку, вусиками повернувшись до молодо╖ д╕вчини.

- Що ти на мене так дивишся? Зна╓ш, мабуть, про мене б╕льше н╕ж я.

Вона протягнула руку, наче запрошуючи, ╕ веселий метелик з рад╕стю перес╕в на долоню.

Соф╕я давно так бавилася, поки мати не бачила. Вона не наважувалася питати, що з нею, чимось в душ╕ передбачаючи в╕дпов╕дь.

Прикрашен╕ чар╕вним малюнком крильця комахи тр╕пот╕ли. Вогняний малюнок на них приковував погляд д╕вчини. Здавалося, н╕би й справд╕ горить яскраве полум'я, наче кличе за собою.

Метелик весело злет╕в з ╖╖ долон╕ ╕ попрямував в сторону л╕су, кружляючи ╕ ведучи за собою. ╤ т╕льки хот╕ла молода д╕вчина п╕ти, як за огорожею почулися голоси.

- Моя мама каже, що вона в╕дьма. Справжн╕с╕нька в╕дьма.

- Але ж Богуслава...

- А що Богуслава? Мен╕ розпов╕дали, що вона надовго щезала з села, а пот╕м повернулася з дитиною. Дума╓ш, нечист╕ не змогли б ╖й голову задурити?

- Катеринко, що ти таке кажеш! - втрутився трет╕й голос. Такий же д╕вчачий, але б╕льш серйозний.

- Що знаю, те й кажу! - роз╕злилася Катя. - Ти, Велерино, сама в╕д не╖, наче в╕д Торха в╕дскаку╓ш, коли вона поруч, а ще см╕╓ш мен╕ щось казати.

- Вона просто хвора. Ти ж бачила який в не╖ кволий вигляд.

- См╕╓шся ти чи що? - здивувався голос д╕вчини, яка спочатку не пов╕рила перш╕й пл╕ткарц╕.

- В╕дьма, я вам кажу!

До д╕вчат при╓дналися ╕нш╕ голоси, проте Соф╕я вже не прислухалася. ╤ якби хтось подивився б на не╖ зараз - то побачив би, як загор╕лися в╕дьмацьким чар╕вним вогнем зелен╕ оч╕ молодо╖ в╕дьми. ╤ як в╕д того погляду спалахнула кв╕тка, що вис╕ла в пов╕тр╕.

"Ну що ж, в╕дьма? Хочете, щоб я була в╕дьмою, то я нею стану" - всм╕хнулася Соф╕я ╕ п╕шла до хати.

Повернувшись, Богуслава не пом╕тила зм╕н. Не могла б нав╕ть передбачити, що скоро доведеться рятувати доньку в╕д того, що прокинулося в н╕й.


Судениц╕ -- духи дол╕ у слов'ян, ╕стоти ж╕ночо╖ стат╕, як╕ визначають долю людини при ╖╖ народженн╕. Три сестри, завжди разом, безсмертн╕, приходять оп╕вноч╕ на трет╕й день п╕сля народження дитини ╕ нар╕кають ╖й долю. Як наречуть -- так ╕ буде, н╕хто прогноз зм╕нити не може. Одна з сестер пропону╓ смерть, ╕нша -- ф╕зичн╕ недол╕ки, а третя говорить, ск╕льки жити, коли до в╕нця йти, з чим в житт╕ з╕ткнутися доведеться. ╥╖ прогноз зазвичай викону╓ться.


Три╓дина - богиня-краса, по давн╕м легендам покровителька Зоряни. На в╕йн╕ парубкам зорянським допомагала, в миру - князев╕ поради давала, др╕бн╕ проблеми вир╕шувала тих, хто в тяжкий час звернувся. Кажуть, ходить вона пом╕ж людей в образ╕ гарно╖ д╕вчини русяво╖ з косою довгою.


Дерес - бог та╖нств, покровитель вс╕х чаклун╕в. Силою ╖хньою керу╓. А в пом╕чниках маю Сонце ╕ М╕сяця, що дар Дереса м╕ж собою розд╕ляють, тому я силою р╕зною над╕ляють. Сам Дерес силу чаклунам н╕коли не дару╓, бо ж не може витримати н╕ один чаклун такого, вмирають, ще п╕д серцем в матер╕.

Торх - ( в народ╕ - Нечистий) - бог-покровитель мертвих. Кажуть був колись в╕н братом Дереса, та посварилися брати, й Торху наказали за мертвими приглядати. Та що робити, як нечистому б╕льше душ╕ людей подобаються, а не ╖х оболонки, ось ╕ знаходить в╕н людей, що за бажання чи краплину сили ладн╕ не т╕льки свою душу продати, а й р╕дних вбити.

В╕сей - найстарший й наймудр╕ший бог. Над вс╕ма ╕ншими голову╓.