# Шляхи, якi ми обира╓мо. Частина Ii "Прагнення не зна╓ перешкод"

Александр Ройко

Кiнець 50-х рокiв ХХ-го столiття. Вже всi, навiть наймолодшi дiти родини Михайла Золотаренка закiнчили школу. I деякi з них вже вибрали свiй шлях у дорослому життi. Та як складеться ╖х доля поки що невiдомо. Не зрiвняти, звичайно, часи становлення самого Михайла та його дiтей. Нiчого не заважа╓ сьогоднiшньому поколiнню досягати високих вершин. Та на жаль у любу епоху це не завжди i не всiм вда╓ться.

Та пристарiлий Михайло дуже добре пам'ята╓ мрiю ще свого батька стосовно того, щоб хоча комусь з дiтей чи онукiв численно╖ його родини вдалося перевершити досягнення батькiв, а можливо, й взагалi стати вiдомою людиною. В народнiй мудростi iсну╓ поширений вислiв, що мрiяти не шкiдливо. Та правильнiше потрiбно говорити: "Шкiдливо не мрiяти". А якщо у людини ╓ заповiтнi мрi╖ i наполегливiсть, то все в життi обов'язково здiйсню╓ться! То чи вдасться комусь iз нащадкiв роду Золотаренкiв здiйснити мрi╖ сво╖х дiда та батька?

При цьому зростали, мужнiли, змiнювалися не лише дiти Михайла, змiнювалася й сама кра╖на, у якiй вони мешкали. I вже на рубежi 80-х та 90-х рокiв дехто з них прикладе i свою руку до розбудови ново╖ незалежно╖ держави - те, що не вдалося зробити в далекому 1917-му роцi сучасникам Михайла Золотаренка, тепер зроблять його дiти.

Олександр Ройко


Шляхи, якi ми обира╓мо


Частина II


Прагнення не зна╓ перешкод


Кто жизнью бит, тот большего добьётся,

Пуд соли съевший выше ценит мёд.

Кто слёзы лил, тот искренней смеётся,

Кто умирал, тот знает, что живёт!

Омар Хайям


Тим, хто поставив собi високу мету в життi i


твердо намага╓ться ╖╖ досягти, присвячу╓ться


РОЗДIЛ 1


Вiд Купала i до Спаса...


У розпалi було лiто 1959-го року. На безкра╖х теренах Радянського Союзу у мальовничих краях Хмельниччини загубилося серед iнших не таке вже й маленьке i напрочуд гарне укра╖нське село Зеле́нче. У цю пору, стоячи на його околицi, можна було бачити м'який килим зеленi, що вкривав землю i тягнувся до обрiю, терпко пахли трави в луках. Вiдкриваючи день, яскраве сонце кидало сво╖ променi на цей килим, покритий нiчною росою, яка починала виблискувати мiльйонами вогникiв. Та роса на травi виблискувала недовго, танули тi манюсiнькi прозорi вогники пiд спопеляючою дi╓ю великого вогню. Влiтку свiтати починало рано, а сонце пiднiмалося все вище й вище. При╓мно було спостерiгати за тим, як наста╓ ще один теплий лiтнiй день. Хотiлося повнiстю зануритися в атмосферу щастя i радостi. А он i безкра╓ на перший погляд ромашкове поле пiд яскравим сонечком, з м'якою травичкою, яке так i манило прилягти на не╖ i безтурботно споглядати хмарки. I як тут було не згадати рядки з вiрша Бориса Пастернака: "В траве, меж диких бальзаминов, ромашек и лесных купав лежим мы, руки запрокинув и в небо головы задрав...". У полi вiдчувався запах сiна уперемiж iз пахощами запашних м'ятних трав. У самому селi цвiла липа, розливаючи свiй солодкий запах. Поступово наставала сама задушлива i спекотна пора дня, та й самого лiта - його екватор. Рiчки у цей час починають пiдсихати, в ставках i заводях теж ста╓ менше води. Вода пiсля зливових гроз не встига╓ затримуватися на землi, i випаровуючись, пiднiма╓ться в атмосферу. Сонячнi променi продовжують повiльно ковзати по землi, що вже прокинулася. Гарний кра╓вид природи та ще й з хмарками туману над зеленуватою гладдю ставка. Але з пiдйомом сонця туман над нею почина╓ повiльно залишати низину. До середини лiта природа досяга╓ само╖ зрiлостi, в садах наливаються плоди i рясно достигають ягоди. Лiс також обдарову╓ стиглими плодами лiсових ягiд, а також лiкарськими рослинами.

Так, лiто було в повному розпалi. Скоро вже й Петрiв день - 12 липня. Починаючи з Петрiвки денне тепло переходить у спеку, хоча вечори стають теплими i безмовними. День Петра i Павла вважався серединою, або як говорили "верхiвкою" лiта. У цей день закiнчувався Петрiв пост i вiдбувалися останнi у лiтньому сезонi весiлля. Вважалося, що "на Петрiв день сонечко усiма барвами гра╓", як на Свiтле Христове Воскресiння: якимись особливими кольорами, якi iскряться i переливаються як веселка. Крiм того, апостол Петро був покровителем рибалок i всi, чий промисел був пов'язаний з риболовлею в цей день молилися йому на вдалий улов. Велике церковне свято спiвпадало з iншим найдавнiшим язичницьким святом - Ярилин день. Цей день на Русi здавна присвячували богу Ярилу, якого вважали богом сонця, богом любовi i пристрастi, богом сил природи. Також вважалося, що на Ярила все живе "приходить в яр", тобто почина╓ плодоносити. Наста╓ сама спекотна i суха пора року. За старих часiв липень називали страдником - i це зрозумiло, на полях ось-ось почнуться жнива. Саме пора жнив, ось тiльки дуже вже спекотно! А сонце пiднiма╓ться все вище, осяваючи сво╖м свiтлом всю мiсцевiсть. Лiтнi пейзажi природи з квiтами i галявинами радують яскравими фарбами, навiваючи безтурботний настрiй. Та ось наста╓ вже й полудень - сонце заганя╓ всяку живнiсть у пошуках тiнi. Поступово день вже перевалю╓ за свою середину. Знову новi звуки, запахи розливаються у повiтрi, яке потроху вже охолоджу╓ться - наближа╓ться вечiр. Так i хочеться розчинитися в тих звуках та запахах, щоб вiдчути цей лiтнiй вечiрнiй настрiй природи. До вечора втомлена вiд спекотних днiв природа розслаблю╓ться, спада╓ запал спеки, в тiнi ста╓ комфортнiше i затишнiше.

Тепле лiто - це, як завжди, при╓мний вiдпочинок здебiльшого для школярiв та студентiв. Ось i у родинну садибу зеленчан Наталi╖ та Михайла Золотаренко поступово стали з'╖жджалися ╖х молодшi сини. Першим ще наприкiнцi минулого мiсяця при╖хав до батькiв колишнiй вже студент, а зараз iнженер-будiвельник Микола, для якого невдовзi, вже на початку серпня настане його перший трудовий день. Всi разом - батьки, Петро з дружиною та Микола - вiдзначили 6-го липня 58-му рiчницю з дня народження мами, а назавтра було вже й старинне свято Iвана Купала. А на третiй день пiсля нього прийшла негадана радiсна звiстка - Олександр прислав телеграму, у якiй сповiщалось, що Гульнара народила сина, якого назвали Андрiйком. Батьки зрадiли народженню нового онука, та вже трохи заспоко╖вшись вiд цi╓╖ при╓мно╖ новини, мама задумливо простягла:

-- Я навiть не гадала, що саме у Сашка буде багатодiтна сiм'я.

-- Та яка там вона багатодiтна... Це у нас багатодiтна, а також у мо╖х та тво╖х батькiв були бiльш-менш багатодiтнi сiм'╖ - по п'ятеро дiтей. Саме пiсля п'ятьох дiтей родина i вважа╓ться багатодiтною. А тро╓... -- махнув вiн рукою.

-- Не скажи. То було колись. Навiть до вiйни у нас в селi було, мабуть, усього п'ять чи шiсть таких багатодiтних сiмей. А пiсля вiйни родини значно меншi стали, не рожають зараз баби, ну, молодi жiнки багато дiтей. Так, одного, дво╓ та й усе.

-- А звiдки ж тодi за цьогорiчним переписом так збiльшилася кiлькiсть населення у Радянському Союзi? -- посмiхнувся Михайло.

-- Та-а, то, мабуть, середньоазiатки та чукчi народили. Ти ж не дивився за переписом на скiльки збiльшилась кiлькiсть саме укра╖нцiв, росiян, бiлорусiв...

-- Не дивився, ти ма╓ш рацiю. А ось стосовно чукчiв ти не права - на крайнiй Пiвночi та ще й у юртах багато дiтей не бува╓. Та стосовно середньоазiатських жiнок тво╓ зауваження, мабуть, цiлком слушне. Але скажи менi, а хто за нацiональнiстю Гульнара?

-- О, Господи! Я й випустила цей момент, звикла, що вона наша невiстка, i вважаю ╖╖ сво╓ю. Ну, Гульнара, й справдi могла бажати багатьох дiтей. Але ж Сашко?..

-- А вiн теж того бажав.

-- Хто, Сашко?! Щось не вiриться менi. Як вони тепер з трьома дiтьми будуть мотатися по просторах Радянського Союзу?

-- Як ╖здили з двома дiтьми, так будуть ╖здити й з трьома. Мало що змiнилося. А стосовно третьо╖ дитини, то тобi повинно було б вiритись. Адже у Сашка дво╓ доньок, а вiн точно бажав спадко╓мця, хлопця. Йому потрiбен був син, а не цiла купа жiнок у хатi.

-- О-о, так воно, мабуть, i ╓. У цьому ти ма╓ш рацiю. Та все ж я думала, що скорiше у Антонiни буде тро╓ дiтей.

-- Будуть, мабуть, i у Тонi ще дiти. Квартира у них вже двокiмнатна. А як буде бiльше двох, та ще й рiзностатевих дiтей, то можуть i трикiмнатну отримати. Ну, то буде видно. А ось стосовно Сашка, то ось що цiкаво - у нього iмена всiх його дiтей починаються на одну букву.

-- Та ну таке! Якi ж вони на одну букву? Так, Алiя i зараз Андрiйко - дiйсно на одну букву. А Ганнуся?

-- А на якiй мовi Сашко зараз розмовля╓?

-- Та хто його розбере. На укра╖нськiй i на росiйськiй - якась помiсь.

-- То у селi у нього помiсь. Тому що вiн за 15 рокiв вже звик розмовляти на росiйськiй мовi. Iнакше й не могло бути. I Лаврентiй на росiйськiй мовi розмовля╓ - в Радянськiй Армi╖ так i повинно бути, по-iншому неможливо. А зараз вже, мабуть, i Василько на росiйськiй мовi розмовля╓. А як на росiйськiй мовi буде iм'я Ганнуся?

-- А-а-а... i справдi. Ганнуся - Анничка, Аня, Анна. Дiйсно, Анна, потiм Алiя, а тепер Андрiйко - всi на букву "А". Хм, цiкаво. То Сашко з Гульнарою так задумали, чи що?

-- Хто його зна. При╖дуть - спита╓ш. Менi зда╓ться, що це просто збiг. Ганнуся названа на честь тво╓╖ мами, Алiя - просто красиве узбецьке iм'я. Ну, i Андрiйко теж гарне iм'я, Та й звучить добре - Андрiй Олександрович.

Поступово розмови про поповнення онукiв стихли. Минали днi, i батьки разом з Миколою, Петром та Марiчкою стали вже чекати при╖зду iнших синiв. I чудового липневого ранку саме напередоднi Петрова дня при╖хав на вiдпочинок вже й Василько, який закiнчив 1-й курс Ульяновського льотного училища, що готувало пiлотiв цивiльно╖ авiацi╖. Вiд хлопця аж пашiло радiстю та задоволенням. I не лише тому, що вiн повернувся у рiдну домiвку, у якiй не був вже цiлий рiк. Вочевидь, вiн взагалi був задоволений життям, задоволений тим, що навча╓ться у ВНЗ, до якого так прагнув потрапити. Ним був зроблений поки що малесенький крок до мрi╖ стати пiлотом, так, поки що маленький, та всi починають з малого. Пролетять ще 3 роки навчання, й полетить вже вiн сам у голубе небо на якомусь з лiтакiв, якi йому часом сняться ночами i якi вiн вже бачив на аеродромi - рiзнi марки тих лiтакiв. I трохи вiдпочивши, Василько у захватi почав розповiдати батькам про тi лiтаки.

-- Мамо, тату! -- з ентузiазмом почав Василько, -- А ви зна╓те, що зараз лiтаки вже лiтають не лише з Москви до Ки╓ва чи Ленiнграда, або ж помiж обласними центрами, а здiйснюють вже й досить дальнi авiарейси? Наприклад, як нам розповiдали, ще у вереснi 1956-го року реактивний лiтак Ту-104 здiйснив перший регулярний рейс з пасажирами по трасi Москва-Iркутськ. Вiн подолав, з посадкою в Омську, 4570 кiлометрiв. Його льотний час склав 7 годинi 10 хвилин. I взагалi, час в дорозi реактивних лiтакiв у порiвняннi з польотом на поршневих лiтаках скоротився майже втричi. У тому ж роцi реактивнi лiтаки вийшли i на лiнi╖ Москва-Тбiлiсi, Москва-Ташкент, Москва-Хабаровськ. А 12 жовтня 1956-го року вiдбувся перший рейс мiжнародно╖ лiнi╖ Москва - Прага. У лютому ж минулого року Ту-104 стартував у свiй перший (поки що технiчний) рейс по авiалiнi╖ Москва-Владивосток - вона одна iз найдовших у нашiй кра╖нi. А всього 2 мiсяцi тому новий реактивний лiтак Ту-114 здiйснив свiй перший полiт з пасажирами за маршрутом Москва-Хабаровськ-Москва. А це майже 14.000 кiлометрiв, якi лiтак подолав за 18 годин 50 хвилин льотного часу з середньою швидкiстю 730 км/годину.

I Василь Золотаренко ще багато чого розповiв батькам про лiтаки. Наприклад, про те, що здiйснюючи перевезення пасажирiв на реактивних лiтаках, Радянський Союз на 2 роки випередив США, Англiю та iншi захiднi кра╖ни по масовiй експлуатацi╖ пасажирських турбореактивних лiтакiв. Адже американський реактивний лiтак "Бо╖нг-707" i англiйська "Комета-IV" вийшли на повiтрянi лiнi╖ лише в кiнцi 1958-го року, а французька "Каравела" - у 1959-му роцi.

Було помiтно, що хлопець, незважаючи на те, що вiн поки що лише бачив деякi з тих лiтакiв, вже повнiстю живе небом, наперед смакуючи свою майбутню професiю, насолоджу╓ться приналежнiстю (теж майбутньою) до когорти пiлотiв. Та вiн мав на це право, а у сво╖х розповiдях мав i рацiю - це був час стрiмкого розквiту радянсько╖ авiацi╖. Той же лiтак Ту-114 минулого року на Всесвiтнiй авiацiйнiй виставцi в Брюсселi був удосто╓ний найвищо╖ нагороди - "Гран-прi". А надалi протягом 1959-1960-го рокiв Ту-114 здiйснить ряд рейсiв вже в США, Англiю, Францiю, КНР та iншi держави свiту.

Та батькiв не скiльки цiкавила, так би мовити iсторiя ЦПФ СРСР, скiльки саме навчання й побут Василя, вiдiрваного вiд дому. I хоча вiн багато чого розповiв ╖м у листах, довелося йому й зараз, вже бiльш розширено коментувати рядки ранiше написаного ним. Батьки вже знали, що Ульяновська ШВЛП являла собою закрите мiстечко, у якому знаходилися великий навчальний корпус, штаб, тренажернi комплекси, санчастина, житловий комплекс спiвробiтникiв, бiблiотека i навiть готель. Була i прохiдна, як у вiйськових частинах чи на режимному пiдпри╓мствi. I слухачiв училища, теж як i у вiйськових училищах, iменували не студентами, а курсантами. I за словами сина дисциплiна в ШВЛП була досить жорстка.

-- Отже, у вас там i дисциплiна подiбна до армiйсько╖? -- запитав Василя батько, пiсля уточнюючих запитань про структуру навчального закладу та порядки у ньому.

-- Мабуть, що так, -- покачав головою хлопець. -- Адже армiйських порядкiв я не знаю, та, вiдверто кажучи, дисциплiна в ШВЛП досить сувора. Та нам i казали, що навчання у ньому прирiвнювалося до проходження служби а армi╖, ми живемо на казарменому положеннi.

-- Зате на повному державному забезпеченнi, -- вставив реплiку Микола, який теж слухав оповiдь брата. -- Не те що я - батько менi щомiсяця кругленьку суму висилав.

-- Це так, -- погодився Василь. -- Нам ще й щомiсяця виплачу╓ться грошове забезпечення.

Батьки про це знали ще з самого початку навчання Василя. Хлопець одразу написав ╖м, що грошей йому висилати не потрiбно, у нього все тут ╓. Та батько однак потроху кошти йому переводив.

-- А як вас там годують? -- запитала мама, хоча на власнi очi бачила, що син не схуд, а навпаки, якщо й не погладшав, то принаймнi змужнiв.

-- Годують, як i належить льотному складу - дуже добре, -- посмiхнувся хлопець. -- У нас там, на територi╖ ╓ велика ╖дальня. I кормлять нас, повторюю, гарно.

-- I ви так же гарно навча╓тесь? -- у свою чергу посмiхнувся Микола.

-- А чом би й нi. Ми дiйсно вчимося старанно, ну, переважна бiльшiсть, разом ходимо на самопiдготовки, вечорами сидимо в аудиторiях i розбира╓мося в електричних схемах або в схемах роботи паливно╖ автоматики. Нам з весни вже викладають деякi спецiальнi предмети.

-- А вiдпочинок? Вихiд вiльний за територiю училища?

-- Ну, не зовсiм. Мабуть, так само, як в армi╖ - у вихiднi днi. Ми тодi здiйсню╓мо прогулянки по мiсту, в основному ходимо до "Вiнця", - ╓ таке мiсце, звiдти вiдкрива╓ться дуже гарний вид на Волгу. Це у центрi мiста, i знаходиться воно недалеко вiд училища. Я мамi й тату про нього вже розповiдав. Взагалi, все нормально. ╢ i навчання, ╓ i вiдпочинок. А ось далi взагалi буде цiкаво. Нас вже почнуть знайомити з лiтаками.

-- I ви вже станете лiтати, -- пiдколов Василька братець.

-- Нi, лiтати, звичайно, ще не станемо, -- спокiйно вiдреагував на цю шпильку курсант льотного училища. -- Хоча, з лiтаками, напевно нас вже почнуть ознайомлювати не лише на землi, а й у повiтрi - показувати як поводять себе пiлоти пiд час рейсу. То непроста справа - отак одразу навчитися лiтати. Навiть пiлоти зi стажем можуть допустити якусь помилку - у лiтаках в кабiнах стiльки приладiв, рiзних лампочок, тумблерiв!.. А тому нам постiйно повторюють: "Небо не визна╓ авторитетiв. Йому все одно який у пiлота налiт i де вiн навчався". А ще посилаються на слова творця аеродинамiки, професора Миколи ╢горовича Жуковського: "Лiтак - це найбiльше творiння розуму i рук людських, i вiн не пiдвладний нiяким авторитетам, крiм осiб, якi поважають льотнi закони".

Поступово батькам й особливо Миколi надокучило вже слухати емоцiональнi розповiдi Василька про лiтаки та про свою майбутню професiю. Хоча, вiдчувалося, що хлопець на цi теми мiг говорити годинами - ось що означа╓ мрiя! Та всьому свiй час, iсну╓ безлiч рiзних iнших тем для обговорення. Отож були бесiди, особливо вечiрнi, з iншо╖ тематики. Та поступово начебто було обговорено все. Тепер вже брати просто вiдпочивали й разом з батьками чекали на при╖зд свого iншого брата - Iлька.


* * *


Та ось надiйшов лист вiд Iллi, у якому вiн сповiстив, що його вiдпустка, на жаль, переноситься на середину серпня. При╖де вiн скорiш за все, у середу 19-го серпня. Вiдпустку йому надають з 17-го числа, та ви╖хати зi сво╓╖ частини вiн зможе у недiлю (однак це вихiдний - це було допустимо). Три днi у нього займе дорога (прямих потягiв нема╓), а у середу вранцi за всiма планами вiн повинен бути в Нестерiвцях. А до рiдного села звiдти рукою подати. I саме з цього дня почнеться у нього реальна вiдпустка. Цi плани Iллi влаштовували не всiх, зокрема новоспеченого iнженера Миколу Золотаренко. Вiн повинен був вийти на роботу у якесь мiсто (чи мiстечко) Рiвненсько╖ областi - тепер, мабуть, воно надовго, принаймнi рокiв на три стане саме його мiсцем проживання - у понедiлок 3-го серпня. Та то вже саме на роботу, а у яке конкретно мiсце - потрiбно було з'ясуватися заздалегiдь. Адже будiвельна органiзацiя (╖╖ керiвництво), як про говорив батьку Микола, лише знаходиться у самому райцентрi, а зводити будiвлi вона може у будь-якому населеному пунктi району. А тому Микола планував при╖хати у Рiвне не пiзнiше наступного четверга - 30 липня). Адже, скорiш за все, на роботу ще доведеться кудись добиратися, та й з житлом необхiдно вирiшувати питання. Отож, зустрiч з братом у нього навряд чи вiдбудеться. Але ж вiн не бачив брата вже майже 2 роки. То що ж робити? Доведеться виканючити у керiвництва хоча б один день перед вихiдним та при╖хати у село для коротенько╖ зустрiчi з братом. Не дуже-то гарно для початку робочо╖ кар'╓ри молодого спецiалiста, та що вдi╓ш.

Отож Микола в кiнцi липня вiд'╖хав. А у серпнi мама почала готуватися до зустрiчi з Iллею. Чоловiк лише допомагав ╖й, коли вона його просила. Дiти ж просто вiдпочивали, не враховуючи Петра, який разом iз дружиною Марiчкою у цей час працював - вiдпустка у них буде лише наприкiнцi вересня. Та ось вже й наступив ранок того дня, коли мав при╖хати Iлля. I вiн з'явився на рiдному подвiр'╖ саме з настанням ранку - не з першими променями сонця, але рано, бо потяг у Нестерiвцi приходив саме з першими променями земного свiтила. Василько, зараз один в кiмнатi, ще мiцно спав, насолоджуючись останнiми днями сво╖х канiкул. Зустрiв сина батько, який за сво╓ довге життя звик вставати рано. Та насторожi була й Наталiя Карпiвна, почувши у дворi голоси й вона вибiгла на подвiр'я на зустрiч з сином. Поки були привiтання, обiйми та короткi запитання, встав, почувши з двору не такi вже й тихi голоси, а вже скорiше гамiр, i його брат Василько. Вiн теж вибiг на подвiр'я, навiть не одягаючись, в одних трусах - день видавався теплим. Тепер вже батькам довелося передати естафету спiлкування з прибулим сво╖м синам - i мабуть, що надовго.

Iлля за 2 роки змужнiв ще бiльше, нiж Василько, та ще його здорово, як i всiх вiйськових, зараз красила форма. А додому вiн при╖хав, звичайно ж, у параднiй формi, про яку кожен солдат ретельно дба╓.

-- О, а ти за 2 роки вже ледь не генералом став, -- розсмiявся Василько, звернувши увагу на погони брата.

А на них було лише по однiй вузенькiй червонiй поперечнiй личцi, i означали вони, що ╖х власник ма╓ звання ╓фрейтора. ╢фрейтор (вiд нiм. Gefreiter, Гефрайтер, тобто звiльнений вiд деяких нарядiв) - це вiйськове звання, яке присвою╓ться старшим i кращим рядовим (солдатам), якi в перiод вiдсутностi командирiв вiддiлень замiнюють ╖х. Чому менший брат так кепкував над Iллею? Оскiльки вiн був курсантом, тобто бiльш-менш наближеним до армiйських порядкiв, то вiн знав про певне негативне ставлення до такого первинного пiдвищення рядових. Серед армiйцiв, а часом i у цивiльних громадян, iснувала думка, що найчастiше ╓фрейторами стають прихвоснi офiцерiв, наприклад, писарi в штабi, кухарi i деякi iншi "посадовi особи", тобто тi ж офiцери немовби злегка пiднiмають цих сво╖х пiдопiчних-любимчикiв над iншими солдатами. Була навiть приказка з цього приводу: "Краще мати дочку повiю, нiж сина ╓фрейтора". Та це була саме недалекоглядна думка, тому що це звання зазвичай давали тим солдатам, якi не пройшли сержантську школу i не мають право на отримання бiльшо╖ кiлькостi личок. Але якщо солдат старанно i вiдповiдально ставиться до служби, проявля╓ армiйську кмiтливiсть i iнiцiативу, тодi його можуть винагородити цим вiдомим вiйськовим званням. Деяким особам строково╖ служби звання старшого солдата (╓фрейтора) дають лише пiд самий дембель. А ось особливих привiле╖в ╓фрейтори якраз не мають, вони, як-то кажуть, "орють" разом з рядовими. Лише iнодi ╖х можуть залишити за старшого чи поставити в наряд черговим. Це звання можуть дати або в зв'язку iз займаною посадою, яка ма╓ на увазi це звання, або за вiдмiнне навчання, та успiхи з бойово╖ та спецiально╖ пiдготовки.

Знав про таку "утiшну" думку стосовно звання ╓фрейтора, звичайно ж, i сам Iлля. Та все ж вiн без зла, з гiднiстю пояснив брату:

-- Я служу у ремонтному взводi. А це служба, яку можна порiвняти з роботою. У нас у взводi особливо солдат не муштрують. Вiд нас у першу чергу залежить бо╓готовнiсть тих же танкiв. Тому у нас iз взводу у сержантськi "учебки" солдат не посилають, та нiхто з нас i не горить до цього особливим бажанням - то тебе муштрують, то ти муштру╓ш. Ми просто викону╓мо справу, яку нам доручили. Я на пiдвищення звання не напрошувався, у нас у взводi всi рiвнi. Якщо ж мене пiдвищили у званнi, то, мабуть, служу, чи працюю я непогано. У нас ╓ у взводi старший сержант, заступник командира взводу. А куди ще iнших сержантiв у нас ставити? А переводитись в iнший пiдроздiл чи в iншу частину, -- а сержантiв пiсля школи дiйсно не так вже й рiдко посилали служити в iншi частини, -- нам зовсiм не хочеться. Нас задовольня╓ мiсце, на якому ми несемо службу.

-- Iлько, вибач, -- тут же позадкував Василько. -- Я не хотiв тебе образити, я невдало пожартував.

-- Та я й не ображаюся. Я просто пояснив тобi ситуацiю. -- Тобi, як майбутньому пiлоту, конче потрiбно ставати бiльш серйозним i добирати слова, - все ж доповнив сво╖ висловлювання брат-╓фрейтор. -- Васильку, тобi скоро доведеться розмовляти не лише з членами свого екiпажу, але, можливо, й з пасажирами, яких ти будеш перевозити на сво╓му лiтаку. А розмова з ними потребу╓ ввiчливостi. До речi, у нашiй ротi ╓фрейторами найчастiше стають водi╖ у танкових вiддiленнях або ж навiдники гармат. -- Мабуть, що нарештi закiнчив свою тираду Iлля. -- А ╖х ой як важко назвати "штабними крисами".

-- Та я вже все зрозумiв, -- пiдняв до гори руки Василько. -- Ще раз перепрошую.

-- Так, годi. Забули, -- пiдвiв риску Iлля.

Тут на порозi з'явився вже й Петро, який збирався на роботу.

-- Привiт, Iлько, -- привiтався вiн з братом. -- Нарештi нашого полку́ прибуло.

-- Якого ще вашого полку́? -- не зрозумiв брата Василь. -- Ви зовсiм у рiзних мiсцях служили. -- Петро строкову службу вiдбував у Новгородськiй областi.

-- Цить, салага. Я не про вiйськову частину говорю, а про армiйський статус. Ти за студентською лавою 4 роки просидиш, а тому солдатсько╖ лямки не тягнутимеш. Ото лише ми вдвох з Iльком за вас всiх вiддувалися в армi╖.

-- Так вже й вдвох. Ти три роки там пробув, та Iлля поки що два. А Сашко з Лавром вже 12 рокiв служать.

-- Ну, то так, -- поважно простягнув Петро. -- Але ж вони офiцери. То iнша справа. Вони солдатсько╖ строково╖ служби не проходили.

-- Оце тобi так! А в училищi! Та ╖х там ганяли бiльше, нiж тебе, -- вступився за сво╖х старших братiв Василько. -- Нехай я i не вiйськовий курсант, але знаю як в училищах можуть ганяти курсантiв.

-- О, теж менi захисник об'явився, -- скривився Петро. -- Я й забув, що ти теж навча╓шся в училищi, хоча насправдi воно i не ╓ армiйським. Та й там вас не так вже сильно ганяють. Так, все, все... -- розкинув вiн в сторони руки, побачивши, що брати намагаються щось сказати. -- Закрили тему, а то ви мене разом точно заклю╓те. Я ж не збирався вас ображати. Просто звернувся до Iлька, як до свого колишнього колеги. Так, Iлько, зараз Марiчка прибереться, то познайомишся з мо╓ю дружиною.

-- Звичайно. Поздоровляю тебе з успiшним шлюбом!

-- Ну, ти мене вже поздоровляв письмово. А ось чи успiшний мiй шлюб, то життя вже покаже.

-- Отако╖ тобi! -- здивувався Василько. -- А чому йому бути неуспiшним? У тебе Марiя гарна й розумна жiнка.

-- Згоден. Вона i гарна, i розумна. Та саме те, що вона розумна, мене найбiльш i дiста╓.

-- Це ще чому? Що поганого у тому, щоб бути розумною?

-- Та нi, не в цьому справа. Вона мене за цей сумiсно прожитий рiк вже запиляла. Все говорить, що не престижно бути простим робiтником, давай, мовляв, вчися далi. Сама вона збира╓ться вчитися, ось i мене довба╓, як той дятел деревину.

-- О! -- розсмiявся Василько, а за ним також i його брат. -- Молодець Марiя, вона з тебе людину зробить. А тобi дiйсно не надокучило просто дроти крутити? Пiдкорятися такому ж "вченому" керiвнику, як ти сам? Та ти ж хоча б у ремiсничому училищi навчався, а вiн нi. Просто вiн старший за тебе, та й досвiд у нього бiльший.

-- Так, то була одна Марiчка, а тепер ще й вас дво╓, -- скрутно зiтхнув Петро. -- Жалкую вже, що розповiв вам. Тепер менi точно капець.

-- Та нiчого не капець, -- заспоко╖в Його Iлля. -- Ми невдовзi пороз'╖жджа╓мося, ти знову залишишся наодинцi з Марiчкою. Та вона все ж ма╓ рацiю. Помiркуй над цим питанням.

-- Та я вже мiркував. Добре, закрили цю тему. Там видно буде.

Через деякий час Iлля познайомився зi сво╓ю новою розумною невiсткою. Вона з чоловiком пiшла на роботу, а хлопцi почали розмiрковувати, яким чином ╖м налагодити свiй сумiсний вiдпочинок у рiдному селi. Вирiшено було спочатку сходити на рiчку скупатися, адже останнi днi лiта йдуть, надалi вже прохолодно буде. Недаремно ж у народi кажуть: "Прийшов Спас - готуй кожух про запас". А Яблуневий Спас або ж свято Преображення Господнього вiруючi - православнi i греко-католики - почали вiдзначати саме сьогоднi 19-го серпня. Триватиме свято, як i Успенський пiст до 28-го серпня i завершиться святом Успiння Пресвято╖ Богородицi. До настання цього дня не дозволялося ╖сти нiяких плодiв. На Яблуневий Спас традицiйно святили яблука, виноград та все, що вiдноситься до першого врожаю. Iз трьох спасiв Яблуневий Спас був найголовнiшим. Пiсля освячення частину плодiв зазвичай вiддавали убогим. "На другий Спас i убогий яблучко з'╖сть", -- говорили у народi. Звичайно, нiякi свята з цього приводу у селi не проводилися, та основна маса селян цей день вiдзначала потихеньку у себе вдома.

Ввечерi вся родина Золотаренкiв теж зiбралася за святковим столом, та не з приводу Спаса, а на честь при╖зду Iлька, та й двох iнших дiтей.

-- I який термiн у тво╓╖ вiдпустки? -- запитав Iллю батько.

-- Двадцять дiб. I до того ж без врахування дороги - сюди та назад. -- Iлля мав рацiю - дiйсно, час про╖зду до мiсця проведення вiдпустки i назад в термiн вiдпустки не зараховувався. -- Вiдпустка у мене почина╓ться з завтрашнього дня. Ви╖хати з частини я мав у понедiлок. Та, ви╖хавши у недiлю, -- посмiхнувся син, -- я додав до вiдпустки ще один день.

-- Ой, як добре! -- вигукнула мама. -- Цiлих три тижнi вдома. Оце гарно вiдпочине Iлько у сво╖й вiдпустцi.

-- У нього, мамо, не вiдпустка, а побивка, -- весело пiдказав Петро. -- Так у солдатiв бiльш точно прийнято називати по╖здку у рiднi кра╖.

-- Так, я теж чув, що так називають солдатську вiдпустку. -- задумливо промовив Михайло Лаврентiйович. -- Можливо, що й вiрно так ╖╖ називають, "Побивка" - побувати у рiдних краях. Однокореневi слова.

-- На побивку ╖де молодий моряк, -- весело пiдказала Марiчка.

-- А що, теж вiрно. Тiльки у нашому випадку не моряк, а солдат. Як отi ж солдати Максим Перепелиця чи Iван Бровкiн на побивку додому при╖здили.

Названi Михайлом iмена належали героям популярних радянських кiнокомедiй випуску 1955-го року. Перша з них знiмалася на кiностудi╖ "Ленфiльм", а друга - на кiностудi╖ iм. Горького. В Зеленче цi фiльми вже йшли, ╖х молодь дивилася по 2-3 рази - скiльки то було можливо, на скiльки днiв завозили в село новий фiльм. До вiйни кiно в село при╖здило не часто, саме при╖здило, тому що стацiонарного примiщення для показу фiльмiв не було. Щоб розширити кiноаудиторiю в Росi╖ ще в кiнцi першого i на початку другого десятилiття почали створюватися так званi "кiнопересувки" - портативнi кiноустановки для демонстрування кiнофiльмiв у примiщеннях, не обладнаних стацiонарними кiнопроекцiйними установками. Вони мали рiзний спосiб пересування, iнодi кiноапаратуру для показу фiльмiв привозили навiть возами. А вже у радянськi часи, у 20-30-х роках по кра╖нi ╖здило чимало автоматизованих "кiнопересувок. I вже тодi часто "кiнопересувкою" називали автомобiль, спецiально призначений для перевезення портативно╖ кiноустановки, а демонстрацiя фiльму велася на вiдкритих майданчиках, iнодi безпосередньо з кузова тако╖ машини. Михайло пам'ятав, як наприкiнцi 20-х рокiв одна iз таких кiнопересувок вперше показала фiльм у Зеленче. Яке ж було здивування i навiть переляк селян, коли тi побачили як натягнуте помiж деревами бiле полотно "ожило" i на ньому стали рухалися люди. За╖жджало у тi роки "кiно" в село рiдко, частiше воно було у Нестерiвцях - селищу у цьому допомагала залiзниця. Але основнi дово╓ннi кiнофiльми зеленчани все ж змогли подивитися: "Чапа╓в", "Щорс", "Цирк", "Веселi хлоп'ята", "Дiти капiтана Гранта", "Волга-Волга", "Трактористи", "Винищувачi" тощо.

А вже пiсля вiйни кiнофiльми стали демонструватися у селi регулярно. Вiдбудували, значно розширивши сiльський клуб, до актово╖ зали прибудували примiщення вже для стацiонарно╖ кiноустановки i "крутили кiно" - частiше на вихiднi (могло бути й по 2-3 днi - п'ятниця, субота, недiля) або ж на свята. Так що з новинками радянського кiнематографа зеленчани були знайомi. У минулому роцi на екрани кра╖ни вже вийшла картина "Iван Бровкiн на цiлинi" - продовження iсторi╖ простого сiльського хлопця - та у селi цей кiнофiльм поки що не з'являвся.

-- А тепер i наш Iлько, на таку ж побивку додому при╖хав, -- закiнчив свою думку про вiдпустку сина Михайло Лаврентiйович. Потiм вiн на кiлька секунд замовк, а далi неголосно додав. -- Зараз вже Iлля Михайлович, -- з якоюсь гiркотою промовив цi слова батько, згадавши останнi слова у листi свого первiстка Iвана перед тим, як той у 1941-му роцi подався на фронт.

-- Так, -- пiдтримала, не чоловiка, а невiстку Наталiя Карпiвна. -- I пiсня про побивку дiйсно гарна ╓. Минулого року ╖╖ дуже часто спiвали, та й зараз iнодi я по радiо ╖╖ чую. Спiва╓ якась артистка, не пам'ятаю ╖╖ прiзвища, та голос у не╖ теж гарний.

У цей час дiйсно була дуже популярною пiсня "На побивку ╖де молодий моряк" - на слова Вiктора Бокова i на музику Олександра Аверкина. Часом ╖╖ народження був 1957-й рiк. Автор ╖╖ слiв поет Вiктор Боков запропонував тодi сво╖ вiршi про "молодого моряка" композитору Валентину Левашову. Тому вони чомусь не сподобалися. I тодi Вiктор Федорович показав ╖х молодому баянiстовi Сашку Аверкiну. Але того незабаром призвали в армiю. I згадав Олександр про цi вiршi й склав на них музику, вже опинившись в гвардiйськiй Таманськiй дивiзi╖. Вiн так пiзнiше розповiдав про народження цi╓╖ пiснi: "Нерiдко в частину при╖здили мене провiдати Вiктор Федорович Боков i тодi ще нiкому не вiдома спiвачка хору росiйсько╖ пiснi Всесоюзного радiо Людмила Зикiна". А ╖╖ й дiйсно мало хто ще знав, пiсня Бокова й Аверкiна стала для не╖ чи не першим по-справжньому сольним виступом. Ще у 1947-му роцi вiсiмнадцятирiчна Людмила Зикiна взяла участь у Всеросiйському конкурсi молодих виконавцiв, пiсля якого ╖╖ прийняли у Державний академiчний росiйський народний хор iм. М. ╢. П'ятницького. Конкурс у ходi прийому досяг 1500 чоловiк на одне мiсце, i по його завершенню комiсiя вiдiбрала чотирьох: трьох юнакiв i одну дiвчину - саме Людмилу. ╥╖ творчiсть отримала захопленi вiдгуки у В. Мураделi, Р. Щедрiна, О. Фельцмана, О. Пахмутово╖, Т. Хреннiкова. Через 10 рокiв, у 1957-му роцi Зикiна стала лауреатом Шостого фестивалю молодi i студентiв у Москвi а в 1960-му роцi - переможницею Всеукра╖нського конкурсу артистiв естради. З того ж 1960-го року Людмила Зикiна стала вже солiсткою Москонцерту.

Оскiльки надалi синам залишалося побути разом вдома вже менше тижня, то вiдпочинок вiдпочинком, а розмови, особливо мiж самими хлопцями велися постiйно - кожен намагався з'ясувати як iдуть справи у iншого молодшого члена родини. У липнi у Миколи все з'ясували, а у серпнi до Iллi та Василька запитань було багато, особливо до Iлька - 2 роки перебування в армi╖ то значний термiн. Спочатку задавалися загальнi питання про армiйськi порядки, хоча зокрема Василя це мало цiкавило - вiн був трохи наближений до тих порядкiв. Потiм поступово перейшли до конкретних питань про самi танки або ж до служби (чи роботи) Iллi у танкоремонтнiй майстернi. Стосовно танкiв, то Iлля розповiв (що це може бути та╓мницею ╖х нiхто не попереджав, та й демонструвалася нова технiка на парадах у Москвi), що в частинi з'явилися новi танки. Минулого року пiсля проведення державних випробувань на озбро╓ннi Радянсько╖ армi╖ прийняли танк Т-55. У нового танка був встановлений протиатомний захист, збiльшена потужнiсть двигуна, встановлена термодимова апаратура, а також збiльшений бо╓комплект.

-- О, Господи! -- поскаржилася чоловiковi одного разу Наталiя, випадково почувши розмови сво╖х дiтей. -- Спочатку Василько розповiдав про лiтаки, а тепер Iлля розповiда╓ про танки. Ну, що то за розмови? - то лiтаки, то танки.

-- Ну, хто чим живе, або з чим щодня стика╓ться, про те й розповiда╓. Наступного лiта той же Микола буде розповiдати нам про будинки, -- той таки вирвався на пару днiв з Рiвненщини на зустрiч з братом.

-- Та хай вже краще про будинки, нiж про лiтаки i танки.

Та запитували Iллю не лише про самi танки, але й про те, чи доводилось йому ремонтувати танки у польових умовах, не в майстернi.

-- Доводилося, -- усмiхнувся хлопець. -- Перiодично в частинi проводять польовi заняття як самi танкiсти, так i ми - ремонтники. Танкiстам то що, а нам часом доводиться повзати пiд танком. Одного разу такi заняття були пiсля досить сильного дощу. Можете уявити собi, який у нас був вигляд.

-- I що, постiйно форму вам потрiбно прати?

-- Ну, не саму форму. У танкових частинах, як i в автомобiльних ротах, солдатам, зайнятим обслуговуванням технiки, додатково видаються комбiнезони для роботи з технiкою. I перемо ми ╖х не самi, важко прати засмальцьовану мазутом форму. Нiякого мила не вистачить. Зда╓мо брудну, отриму╓мо чисту. У нас ╖х два комплекти.

-- У-у, це добре. Й справдi спробуй випрати засмальцьований одяг. А як вас там годують?

-- Ну, по-рiзному. Бува╓ бiльш-менш пристойно. А бува╓, що й не дуже. Годують, звичайно, в основному кашами. Одного часу фiрмовою стравою була "каша з очками": варену крупу перемiшували з консервованою кiлькою. А з овочiв була здебiльшого квашена капуста, та й та, мабуть, трирiчно╖ давнини. Потiм харчування наладилося - замiнили когось там на продуктовому складi. Та все одно, якщо з'являються макарони - то це свято. М'ясо, риба, молоко, свiжi огiрки чи помiдори на столах теж дуже рiдко можна побачити. Особливо дiста╓ться молодi, вони без звички вiчно голоднi, хоча страви в цiлому калорiйнi. Та вони часто мiняють цигарки на хлiб.

-- Слухай, -- запитав Василько, -- вас, ремонтникiв на плацу, я так розумiю, не дуже ганяють. Отже жити можна. А що тобi не подоба╓ться в армi╖?

-- Вихiднi.

У Василька вiд тако╖ несподiвано╖ вiдповiдi брата аж рот розкрився. Та потiм вiн оговталися i дуже вже зивовано уточнив:

-- Жарту╓ш?

-- Та нi, не жартую.

-- То як то так. Нiчого не розумiю - у буднi працювати краще, нiж у вихiдний вiдпочивати?

-- Бува╓ й таке, -- розсмiявся Iлля. -- Стосовно того ж робочого дня. У розпорядку дня кожнiй вiйськовiй частинi на вiдпочинок вiдводиться вiд чотирьох до восьми годин. Вiдпочинок протягом доби розподiля╓ться так, щоб солдати мали можливiсть вiдновитися пiсля фiзичних навантажень i привести в порядок обмундирування. Навiть пiсля обiду солдати протягом години вiдпочивають, i лише потiм шикуються на розвiд. ╢ вiльний час i перед вечерею. А пiсля не╖ солдатам також нада╓ться година особистого часу. Це необхiдно для того, щоб привести в порядок обмундирування. Так що часу для вiдпочинку хвата╓ навiть у буднiй день. Ну, а перед сном ще й вечiрня прогулянка, нехай навiть iз стройовими пiснями на патрiотичнi теми. Вже звикли до цього. А далi всi вже готуються до восьмигодинному подорожi з царства Марса в царство Морфея.

-- А це ще що таке?

-- Зараз поясню. ╢ у нас у взводi один фiлолог, восени у нього вже дембель. Так ось, вiн поступав в унiверситет на фiлологiчний факультет. Та не поступив i потрапив в армiю, подiбно до мене. Вiн нам i розповiв, що дуже добре знайомий з якоюсь там мiфологi╓ю. А за тi╓ю мiфологi╓ю Марс - це бог вiйни, а Морфей - бог сну.

-- Он воно що. Цiкаво, -- простяг Василько. -- Ну, добре, це я зрозумiв. Але, все ж таки, чим тобi не подобаються вихiднi?

-- Ну, менi, звичайно, не всi вихiднi не подобаються, але деякi дуже не подобаються. Так, у вихiднi чи святковi днi не проводиться ранкова фiзична зарядка, а на снiданок додатково видають варенi яйця, ввечерi в клубi показують якийсь вiйськово-патрiотичний фiльм, але часто досить старий, наприклад, про Чапа╓ва. Напередоднi днiв вiдпочинку можуть також бути концерти та iншi розваги для вiйськовослужбовцiв. День дозволя╓ться закiнчувати на 1-у годину пiзнiше звичайного, а пiдйом у днi вiдпочинку робити пiзнiше звичайного. Та вся ця радiсть бува╓ зводиться нанiвець улаштуванням якихось спортивно-масових заходiв.

-- А у них що поганого? -- запитав Василь. -- Чому б у вихiдний день з годину-двi у футбол не поганяти або у волейбол не пограти?

-- Якби ж то були лише футбол чи волейбол. Справа у тому, що у днi вiдпочинку, особливо на свята, керiвництво частини розробля╓ спецiальну програму, за якою з особовим складом повинна проводитися культурно-масова робота, рiзнi дозвiльнi заходи, спортивнi змагання та iгри. А до спортивних змагань вiдносяться, крiм футболу та волейболу, ще й змагання на перекладинi чи на брусах, а також бiг на рiзнi дистанцi╖. I ось тодi я завжди з жахом чекаю, та й не я один, таких ось "святково-недiльних" спортивних змагань - особливо з бiгу на 3 чи на 5 кiлометрiв.

-- А точно, -- розсмiявся Василько. -- Були й у нас в училищi пару таких "свят". Добре, що бiгу на 5 кiлометрiв не було, та поганяли нас добряче.

-- Просто в армi╖ не прийнято, що солдат нiчим не займався, -- доповнив Iлля. -- Весь розпорядок дня в армi╖ спрямований на те, щоб солдати по можливостi були зайнятi якоюсь справою. Чомусь деякi командири вважають, що наявнiсть вiльного (особистого) часу провоку╓ солдатiв на самоволки, на нестатутне поведiнку та вчинення ще яких-небудь протиправних дiянь. На жаль нема╓ Петра, -- йшов робочий день, -- вiн би тобi це пiдтвердив. Навiть вiдпочинок у солдат повинен бути активним. Там тобi нiхто не дасть просто так лежати на травичцi. Ось у цьому i ╓ непри╓мнiсть подiбного вiдпочинку.

Ось такi були iнодi у хлопцiв цiкавi i навiть веселi бесiди. Та й тi невдовзi припинилися - днiв вiдпочинку у селi ставало все менше. Тепер вже розмови шли про майбутн╓ навчання, службу й роботу, а це вже були бесiди не дуже веселi та й цiкавi. В останню суботу серпня при╖хав Микола, який таки встиг поспiлкуватися з Iллею. Та ось настала пора, коли й Василь вiд'╖хав з батькiвського дому, та й Iллi залишалося побути в селi вже лише з десяток днiв. А з середини вересня Наталiя Карпiвна та Михайло Лаврентiйович знову стали проживати у напiвпорожньому домi лише з Петром та невiсткою. I знову в будинок поступово вповзала самотнiсть i туга.


РОЗДIЛ 2


Сюрпризи бувають рiзними


Повернутися у свою частину Iлля Золотаренко мав 10-го вересня до 22:00. Потяги ходили за розкладом, лiтнiй ажiотаж вже стих i з квитками проблем не було. А тому, ви╖хавши з дому рано вранцi у понедiлок 7-го вересня, пiсля обiду назначеного дня Iлля вже був у сво╖й частинi. Почалися розпитування приятелiв про те, як вiн вiдпочив. Та що особливого мiг розповiсти хлопець, коли його друзi нiколи не бували у його рiдних краях. Дво╓ ж його односельчан, з якими вiн призивався, служили в iнших пiдроздiлах частини. А тому бiльше Iлля розпитував сво╖х приятелiв про армiйськi новини, адже не був в частинi мало що не мiсяць - ви╖хав 16-го серпня, повернувся - 10-го вересня. Та й у частинi, як йому доповiли, нiяких особливих подiй не вiдбувалося - звичайна армiйська повсякденнiсть.

-- Все як завжди: -- смiялись вони, -- пiдйом, зарядка, снiданок, навчання, обiд, робота, вечеря, вiдбiй. I так щодня.

-- I нiяких надзвичайних подiй?

-- Нi.

-- Не цiкаво, -- посмiхався й Золотаренко. -- А якiсь огляди перевiряючих, ПГД?

-- Перевiряючi не при╖здили, а вiд ПГД куди ж дiнешся, звичайно, були. Як i рiзнi наряди, -- вже без посмiшки доповiли йому. -- Тобi пощастило, бо й сьогоднi був ПГД, щоправда дещо скорочений.

Що ж то було за ПГД, чи не якась зашифрована армiйська лайка? Та нi, все було пристойно, i визначалося статутом. Абревiатура ПГД розшифровувалася як "Парково-господарський день". У цей день в армi╖ всi предмети з особливою ретельнiстю ставлять паралельно i перпендикулярно, драять, начищають до блиску, а дещо ще й посипають пiском. У цей "святковий" день у всiх пiдроздiлах i службах проводиться генеральне прибирання. Проводиться воно регулярно перед вихiдними днями, тобто у суботу. Може проводитися ПГД i нерегулярно - перед вiзитами високопоставлених перевiряючих або перед справжнiми, календарними святами.

Вiд решти днiв цей день вiдрiзня╓ться вiдсутнiстю будь-яких навчальних заходiв, проведенням лазнi, замiною зарядки на труску ковдр i розведенням бiльшого, нiж зазвичай, бруду пiд час ранкового прибирання. Прибирають в основному територiю гарнiзону, та не забувають i про самi мiсця служби, наприклад, ангари для технiки чи ремонтнi майстернi. Беруть участь у ПГД всi незадiянi в бойовiй службi пiдроздiли i готуються вони до цього "шоу" по-вiйськовому ╜рунтовно i ретельно: напередоднi ввечерi сержантами перевiря╓ться наявнiсть засобiв для прибирання: вiдер, тазикiв, ганчiрок, мила, вiникiв i щiток. Якщо чогось не вистача╓ - до ранку воно "ма╓ обов'язково з'явитися" - де, у кого i яким чином воно буде придбано при цьому нiкого не цiкавить: "Повинно бути, i край!". Та за законом пiдлоти зазвичай завжди чогось обов'язково не вистача╓! I де його можна роздобути? - та звичайно ж в iншому пiдроздiлi. Але там його тобi не дадуть, самим завтра потрiбно буде. А воно ма╓ бути саме у тво╓му пiдроздiлi. I який висновок? - неважко здогадатися. Весь цей метушливий суботнiй гармидер за роки служби солдатам так надокучу╓, що ПГД у рiзних частинах дають дуже вже неласкавi прозвища, наприклад, "Повнiстю го*няний день" чи "Порядку годi добиватися", або ж iснують ще й набагато мiцнiшi вислови.

-- I що, -- запитав Iлля, -- ПГД без ексцесiв проходили?

-- Та так, як i завжди. Побилися дво╓ молодих бiйцiв за якесь вiдро.

-- I чим це закiнчилося?

-- Та чим... Подiлили вiдро.

-- Яким чином можна вiдро подiлити? -- здивувався Iлля.

-- Та дуже просто. Вiдро-то було одне, i кожен тяг його собi. Отож вiдiрвали у нього дужку. Тодi той, у кого залишилась ╓мнiсть, надiв ╖╖ на голову тому, у кого в руках була дужка, та ще й стукнув по нiй кулаком. Ото смiху було!..

Посмiялися над цi╓ю розповiддю вже й зараз. А тодi вже розмови перейшли про завтрашнiй день, про те, якi заходи запланованi на нього. А заходи мали бути дуже цiкавi й вагомi, адже завтра найбiльше свято. Та яке ж могло бути свято у п'ятницю 11-го вересня? I з якого дива сьогоднi, у четвер, проводився парково-господарський день? А свято таки було, i дiйсно воно було головним, принаймнi для солдатiв саме частини, у якiй служив Iлля.

Завтра на територi╖ всього СРСР у танкових частинах мав вiдзначатися День танкiста - професiйне свято танкiстiв i танкобудiвникiв, яке вело свою iсторiю з двох во╓нних подiй. Перша - це битва на Курськiй дузi, коли 12 липня 1943-го року вiдбулася найбiльша танкова битва Друго╖ свiтово╖ вiйни. А друга подiя вiдбулася вже наступного року - 11 вересня 1944-го року вже на територi╖ Укра╖нсько╖ соцiалiстично╖ республiки танковi вiйська, що являли собою велику вогневу мiць i ударну силу, зробили прорив в оборонi супротивника i зупинили його наступ, домiгшись тим самим серйозних успiхiв пiд час проведення Схiдно-Карпатсько╖ операцi╖. Тому пiсля закiнчення Друго╖ свiтово╖ вiйни, в ознаменування великих заслуг бронетанкових i механiзованих вiйськ у розгромi противника в роки Велико╖ Вiтчизняно╖ вiйни i за заслуги танкобудiвникiв в оснащеннi Збройних Сил кра╖ни бронетанково╖ технiкою, в СРСР був заснований День танкiста - Указом Президi╖ Верховно╖ Ради СРСР вiд 11 липня 1946-го року. Пiсля цього, вiдповiдно до наказу мiнiстра Збройних Сил, 8 вересня 1946-го року, в Москвi на Червонiй площi був проведений парад-марш гвардiйсько╖ танково╖ Кантемiровсько╖ дивiзi╖. Ця подiя й стала першим офiцiйним святкуванням Дня танкiста. До 1980-го року вiн вiдзначався саме 11-го вересня. Пiзнiше професiйнi свята в Радянському Союзi стали прив'язувати до вихiдних днiв, а тому з 1980-го року Указом Президi╖ Верховно╖ Ради СРСР була встановлена нова дата святкування Дня танкiста - друга недiля вересня.

Ось так Iлля попав, як-то кажуть, з корабля на бал, а точнiше - з потягу на свято. I цей день, почавшись у частинi з урочистостей, був чудовий. Рiзних святкових заходiв було багато, i тi ж спортивнi змагання, та все ж без бiгу на довгi дистанцi╖, а тому Золотаренко, як i iншi, залишився цiлком задоволений таким вихiдним днем серед робочого тижня.

А вже завтра, 12-го вересня у кра╖нi вiдбулася подiя, яка виправила помилку, зроблену на початку року (щоправда про саму помилку нiхто й не вiдав). З космодрому Байконур о 8:40 стартувала ракета "Восток-Л", яка вивела на тра╓кторiю польоту до Мiсяця автоматичну мiжпланетну станцiю "Мiсяць-2". Через два днi станцiя "Мiсяць-2" врiзалася в поверхню Мiсяця на швидкостi 118.000 км/год. А ще через 3 тижнi, 4 жовтня 1959-го року АМС "Мiсяць-3" вперше провела облiт Мiсяця i фотографування його зворотно╖ сторони.

А далi служба Iллi Золотаренка проходила за давно вивченим за 2 роки сценарi╓м - була робота, був вiдпочинок, були радощi, та iнколи не обходилося i без смутку. Все як завжди. Та кожен прожитий в армi╖ день наближав той урочистий момент, коли, наприклад, той же Iлля у параднiй формi останнiй раз пройде через КПП i назавжди покине територiю частини. Ото дiйсно буде свято - дембель! Та до нього Iллi ще цiлий рiк. Скорочене солдатами дембель, або ж повна демобiлiзацiя (вiд фр. démobilisation, dé - скасування, припинення; mobiliser - приводити в рух) - процес переводу збройних сил i економiки держави з вiйськового стану на мирний. Та цей час все ж настане!


* * *


Тим часом на Хмельниччинi також неспiшно протiкали днi. I в один iз таких жовтневих днiв батьки Iллi отримали нову звiстку, i була ця звiстка теж пов'язана iз вiйськовою темою. Прийшов лист вiд Лаврентiя, у якому вiн сповiстив, що отримав звання майора. Батькiв ця новина, звичайно, порадувала - син перейшов вже у ранг старших офiцерiв. Бiльше радiла цьому мати Лавра, а ось Михайло розумiв, що нiчого дивного у цьому не було. Лаврентiю у цьому роцi виповнилося 34 роки, а у такому вiцi бува╓, що вже й полковниками стають. Та все ж i йому було при╓мно, що за 12 рокiв служби це вже трет╓ пiдвищення сина у званнi. А пiдвищення у званнi тягне за собою i пiдвищення у посадi. Отже, син зроста╓! А ось Сашко знову вiдста╓ у цьому планi вiд брата.

Далi, аж до середини грудня нiяких зримих чи письмових новин не було. Хiба що Павло написав, що навеснi у його батькiв з'явиться новий онук. Яко╖ статi поки що не вiдомо. Та ця новина не була несподiваною для Наталi╖ чи Михайла. Влiтку Оксана закiнчила Кам'янець-Подiльський унiверситет i вже працювала вчителькою. I мабуть, задовго до закiнчення Оксаною ВНЗ молодята почали виконувати програму отримання сво╓╖ власно╖ квартири з кiмнатами бiльше, нiж одна. Все було правильно.

Та все ж ще до Нового року одна несподiвана новина таки з'явилася. Напередоднi Дня чудотворця Святого Миколая - вiдзнача╓ться 19-го грудня - надiйшла телеграма вiд Андрiя Радкевича, що його дружина Антонiна народила хлопчика, якого назвали Дмитриком. Звiстка була дiйсно радiсна, та у Наталi╖ вона була iз певним смутком. I вiн з'явився тому, що Тоня ще на початку лiта при╖здила у Зеленче, але й словом не обмовилася матерi, що в наприкiнцi цього року вона з чоловiком чека╓ на поповнення у сiм'╖. Якщо вже ╓дина донька скритна стала, то що вже говорити за iнших. Однак, таку знаменну подiю, як то годиться, ввечерi вiдзначили.

-- Ну, ось, бабуся, дочекалася ти, що й у Тонi вже тро╓ дiтей. Це те, на що ти й сподiвалася.

-- Яка я тобi бабусi?! -- розсердилася Наталiя, яка все ще нiяк не могла вiдiйти вiд того, що донька заздалегiдь не розповiла ╖й про майбутн╓ сiмейне поповнення.

-- А хто ж ти? -- розсмiявся Михайло. -- Для Дмитрика та для iнших сiмох наших онукiв ти саме i ╓ бабусею.

-- То я для них бабуся, а не для тебе. Не вони ж зi мною розмовляють, а ти. Так що не називай мене бабусею.

-- А мамою?

-- Я тобi i не мама, а дружина. Ну та гаразд, при дiтях можеш називати мене мамою, адже для них я такою i ╓. Але не в наших особистих розмовах помiж собою.

-- Слухаюсь, товаришу молодиця! -- жартiвливо приклав праву руку до голови Михайло.

-- А ну тебе... -- розсмiялася вже й Наталiя. А потiм сумно протягла. -- А ось молодицею, дiвкою я й справдi не вiдмовилася б стати. Та минулого не повернути...

-- Навiщо тобi ставати дiвкою? У тебе у цьому випадку не буде нi дiтей, нi онукiв.

-- Е нi, так я не хочу. Ти у цьому ма╓ш рацiю. Дiти й онуки - це наше майбутн╓. У них живе й наша частинка.

-- Отож бо.

-- Ось тiльки зараз нi дiтей, нi онукiв, -- знову засмутилася Наталiя. -- Ну, дiти повиростали, ╖м мо╖ ласки вже нi до чого. А ось онуки... I коли я зможу взяти на руки одного iз наших онукiв? А ╖х у нас вже восьмеро, i всi далеко вiд нас.

-- То питання не до мене. Ти запитай про це Петра з Марiчкою.

-- О-о! А це слушна думка. Щось довго вони нi мичать i нi теляться. Павло пiзнiше одружився, та вже у нього скоро дитина з'явиться. А Петро з Марiчкою затягують.

-- Ну, з Павлом i Оксаною все зрозумiло. ╥х квартира пiдтиску╓. А Петра з Марiчкою нiчого не пiдтиску╓.

-- Ось тепер я ╖х буду пiдтискувати. Ну що то за домiвка без дитячих голосiв?!

-- Давай-давай, -- знову розсмiявся Михайло.

-- А що, не смiйся. Я тепер вiзьмуся за них. Добре, що нiкуди йти не потрiбно.

-- Так, Наталя, ти не переборщи. Не то Марiчка втече вiд тако╖ сварливо╖ свекрухи.

-- Та нi, ти що - я ладком. Хiба я колись сварилася з невiстками?

-- Ну, добре. Роби, як зна╓ш.

Новий рiк Наталiя, Михайло, Петро та Марiя зустрiчали у тому радiсному настро╖, який i мав вiдповiдати самому кращому рiчному святу.

Та ось вже й настав новий 1960-й рiк. Деякi громадяни, радiючи, вважали, що це вже початок 60-х рокiв. Та нi, це ще був просто заключний рiк 50-х рокiв. Розпочався вiн без будь-яких сутт╓вих новин як в цiлому у кра╖нi, так i в родинi старших Золотаренкiв. Та вони розумiли, що так довго тривати не буде, принаймнi саме у ╖х родинi. Цих новин досить багато - 8 дорослих дiтей - просто вони про них поки що нiчого не знають. Та то саме поки що - будуть листи, будуть i новини. Так воно й сталося, лише чекати значиму новину довелося довгенько. Та в серединi березня надiйшла телеграма вiд Павла, у якiй вiн сповiщав, що Оксана народила доньку, яку назвали на честь ╓дино╖ сестрички Павлика Антонiною - пiзнiше та стане ще й хресною матiр'ю сво╓╖ маленько╖ тезки. Оскiльки молоде подружжя все ще мешкало у гуртожитку, то тепер була надiя, що квартиру вони зможуть отримати вже двокiмнатну. Надходили листи i вiд iнших дiтей, але у них новини були бiльш проза╖чнi.

Так промайнули ще пiвтора мiсяцi, настали травневi свята. I ось саме на них вiдбулася подiя у кра╖нi, у Радянському Союзi, i подiя дуже серйозна. У той час, коли у Москвi мав вiдбутися парад, 1-го травня американський висотний лiтак-розвiдник У-2, пiлотований Гарi Пауерсом, перетнув кордон СРСР i значно заглибився на його територiю, вже летiв аж над Уралом. I ось там, пiд Свердловськом вiн був збитий нашою ракетою класу "земля-повiтря". Сам пiлот зостався живий, а пiзнiше у серпнi радянським судом Пауерс був засуджений до 10 рокiв тюремного ув'язнення за шпигунство. Як виявилося пiзнiше, це був непоодинокий випадок порушення лiтаками США кордонiв Радянського Союзу. Нашi лiтаки на висоти подiбнi У-2 (20.000 м) ще не могли пiднiматися, а тому американцi вiдчували себе безкарними. Та дзусь - отримали нарештi по повнiй програмi!

Iнша новина, яку довелося чекати тиждень, була менш драматична, але цiкава - 7-го травня Л. I. Брежн╓в замiнив маршала Ворошилова на посту Голови Президi╖ Верховно╖ Ради СРСР, на якому той перебував з березня 1953-го року. Пiзнiше Ворошилов був ще й виведений зi складу членiв Полiтбюро ЦК КПРС. А саме Ворошилову належав рекорд тривалостi перебування в Полiтбюро ЦК ВКП (б), (ЦК КПРС), Президi╖ ЦК КПРС - з 1924-го року (34,5 роки). Хрущов почав замiняти старi кадри. I якщо до Сталiна пiсля його смертi к народу було неоднозначне ставлення, то Ворошилова у переважнiй бiльшостi поважали.

Так минув ще майже тиждень, i у родинi Золотаренкiв з'явилася iнша новина. Але яка! Коли у п'ятницю 13-го травня Михайло повернувся з роботи - за домовленiстю йшов останнiй його рiк роботи - то у коридорi поблизу прочинених дверей на кухню вiн застав дружину, з вигляду яко╖ зрозумiв, що вона плакала, ось тiльки не зрозумiло - з радостi чи з горя.

-- Що сталося? -- турботливо запитав Михайло.

-- Заглянь у вiтальню, -- коротко вiдповiла дружина.

Михайло прочинив дверi до велико╖ кiмнати i ошелешено застиг на ╖╖ порозi - на стiльцi за столом сидiв Iлля! I не у вiйськовiй формi, а у сво╓му старому сiльському одязi. Та те було зрозумiло, адже при╖хав вiн у першiй половинi дня й переодягнутися мiг 20 разiв встигнути. Але ж демобiлiзацiя у нього мала бути лише у жовтнi - до не╖ ще аж 5 мiсяцiв. Нарештi його батько оговтався.

-- Ти що, знову при╖хав у вiдпустку? -- запитав батько, навiть забувши привiтатися. -- Але ж у нас вдома все гаразд - всi живi-здоровi, нiхто не помер, нiхто не хворi╓. Все в нормi. Чи це позачергова вiдпустка за вiдмiнну службу?

Михайло Лаврентiйович знав iз розповiдi ще Петра, що солдата можуть вiдпустити i в позачергову вiдпустку: за сiмейними обставинами, такими як важка хвороба близьких родичiв, ╖х смерть, необхiднiсть допомоги сiм'╖ в разi стихiйних лих тощо. Вiдпустка також може бути надана за рiшенням командування частини в якостi заохочення за вiдмiнне несення служби.

-- Добрий день, тату! -- виправив помилку батька Iлля, пiднявшись зi стiльця. -- Нi те, нi iнше. Просто так сталося.

-- I тобi доброго дня. То що ж сталося?

-- Ти скажи йому, щоб вiн вийшов з-за столу, -- почув Михайло позаду голос дружини, а тепер вже iз схлипуванням. -- Тодi ти й сам побачиш.

Та Iлля випередив можливi слова батька, й обережно, саме обережно, опираючись за стiлець зробив пару коротких крокiв, та ще й з якоюсь незрозумiлою посмiшкою на обличчi.

-- Ну, то й що? -- повернувся Михайло до дружини. -- Хлопець як хлопець. Нiяких вад у нього я не бачу.

-- Та то ж вiн просто хитрить, Михайло, -- до схлипування Наталi╖ додалися якiсь смiшливi нотки. -- Ще й посмiха╓ться, жук. Iлля, а ну, пройдись по кiмнатi! -- суворо наказала вона сину.

Довелося Iллi виконувати розпорядження матерi. Вiн вже не обережно, як то було до того, а досить енергiйно пройшовся в одну сторону вiд столу й назад. I все було б нормально, як би ж вiн не шкутильгав. А вiн шкутильгав, i це було досить помiтно, хоча з вигляду хлопця було зрозумiло, що це йому не особливо й дошкуля╓. А якщо не дошкуля╓, то це означа╓, що вiн вже звик. А якщо звик, то шкутильга╓ не день-два чи навiть тиждень-два, а значно довше. Та Михайло Лаврентiйович вiд несподiванки та хвилювання не встиг уявно провести такий аналiз, а тому запитав сина:

-- Ти що, ногу пiдвернув, чи розтягнув м'язи?

-- Нi.

-- Та в нього поломана нога, -- знову встряла Наталiя.

-- Та де ж вона поломана, -- заперечив чоловiк, -- якщо ходить вiн нормально. Так, шкутильга╓, але зi зламаною ногою вiн би не ходив взагалi. Хiба що з милицями...

-- Вона в нього була поломана. То я вiд хвилювання не так сказала. Зараз вона вже зажила, а кульгавiсть залишилася.

-- Отуди тобi! -- вже серйозно захвилювався батько. -- Iлля, а чому ти шкутильга╓ш, якщо перелом вже зажив? Що, неправильно гiпс наклали, чи неправильно кiстки зрослися? Та й де ти умудрився ногу поламати?! Тобi що, танк ногу пере╖хав?

-- Ой, тату, -- вiдверто розсмiявся Iлля, -- якби менi танк ногу пере╖хав, то з не╖ були б лише дрiбненькi кiсточки. Не було б тодi у мене ноги взагалi. I╖ довелося б вiдрiзати. Ти що, танк... Та у нього ж вага страшенна!

-- Та я це й сам розумiю. Просто у мене зараз вiд хвилювання голова не дуже добре працю╓. Так, Iлля, сiдай. I ти, Наталя, сядь. Я теж присяду. Нехай розповiсть все бiльш детально. Чи вiн тобi вже розповiв? -- повернувся вiн у бiк дружини.

-- Нi. Сказав лише, що у нього був перелом.

-- Тату, я чекав, коли ти повернешся з роботи, щоб я не повторював все двiчi. Зараз я все вам розповiм, -- звернувся Iлля до батька, i це були першi його пару фраз, якi складалися не з кiлькох слiв. -- I як те сталося, й про наслiдки.


* * *


А сталося це, як виявилося з розповiдi сина, майже 2,5 мiсяцi тому. Кiнець лютого цього року видався сирим, вогким, а тому бiйцi ремонтного взводу радiли, що вони працюють у теплому примiщеннi з дахом над головою. Снiг вже практично розтанув, та перiодично йшов чи то мокрий снiг чи дощ зi снiгом, який одразу танув. Отож багнюки було доволi. Солдати лише молили Бога, щоб керiвництво гарнiзону не спланувало у цей час польовi заняття. Погода така, що добрий хазя╖н свого собаку на вулицю не вижене, куди вже там пiд танками у багнюцi повзати. I польових занять не було - пронесло. Але парково-господарськi днi (ПГД) командування вiдмiняти також не збиралося - територiю гарнiзону й закрiпленi за пiдроздiлами примiщення потрiбно весь час дотримувати у належному станi. Ну, та що тут поробиш, так дiйсно мусить бути. Та те не страшне. Все ж не у багнюцi копирсатись, а на асфальтi чи на дорiжках (пiщаних, гарових - iз згорiлого i спецiально обробленого вугiлля, шлаку) особливо не забруднишся. Так, сиро, але дощу нема╓, так що можна пару годин i подихати свiжим повiтрям. А потiм знову пiд дах. Ось i остання субота лютого (27-го числа) була саме такою. Вночi пройшов дощ, та вранцi вже не дощило, було просто хмарно й сиро.

У ремонтного взводу була своя закрiплена територiя навколо ремонтно╖ майстернi, яку вони зазвичай прибирали. Та знаючи вже роками, що чим швидше вони приберуться, тим швидше у негоду будуть перебувати пiд дахом, намагалися пiдтримувати цю територi╓ у належному станi щодня. Вони знали, що й сьогоднi вони пововтузяться надворi години 2-3, та й те бiльш для очей начальства (бо й так все бiльш-менш у нормi), а потiм пiдуть наводити порядок у саму майстерню. Там якраз бiльший розгардiяш, тому що готували технiку до лiтнього сезону. Хоча тим же танкам майже все одно, що весна, що лiто. Та все ж... Але у теплiй майстернi веселiше наводити порядок, нiж на холодному, та ще й вогкому подвiр'╖. Так воно й сталося. Ще години за двi до обiду солдати ремонтного взводу разом iз старшим сержантом Ратушним та старшиною Демичевим вже прибирали саму майстерню.

При цьому старшина скомандував, щоб не просто все прибрали, а вiдсортирували деталi, запчастини, як то належить. У майстерню заходили офiцери погрiтися, а тому необхiдно було показати, що й у майстернi роботи вдосталь - щоб не погнали знову на подвiр'я. А далi всi почали працювати, навiть з певним ентузiазмом, сподiваючись, що цей ПГД (поганий геть день - а з огляду на погоду вiн був саме таким) невдовзi скiнчиться, принаймнi його перша половина. А пiсля обiду вже веселiше буде.

-- Так, бiйцi, давайте наведемо лад на полицях, -- скомандував старшина, -- ну, хоча б для перевiряючих - наших чи бiльш високого рiвня. Пам'ята╓те, я вам рокiв два тому розказував, як тi перевiряючi можуть iнтерпретувати рiзнi деталi на однiй полицi. Як же я тодi казав?.. -- замислився вiн.

-- "...у ремонтному взводi погано налагоджена система комплектацi╖ запасних частин до танкiв", -- пiдказав рядовий Басаргiн. -- Чи щось подiбне, -- вiн випустив лише одне слово iз тексту старшини: майстернi ремонтного...

-- О, точно! А ти молодець, запам'ятав. Гарна у тебе пам'ять. -- У Миколи Басаргiна пам'ять i справдi була доброю. Йому в iнститут потрiбно було б вступати, та вiн чомусь подався у меблевий магазин, помiчником експедитора - дядько його туди влаштував. Рiк проробив, а потiм вже армiя...

Частина солдат, призначених старшиною, та й сам Демичев - який не мiг сидiти без справи i лише командувати - почали наводити лад на полицях. У цю бригаду потрапив i Золотаренко. Через деякий час вiн опустився на колiна - у майстернi всi вже працювали у комбiнезонах - i почав вигрiбати невеликий бруд, що накопився поблизу пристiнного плiнтусу. Там валялися ще й пару якихось металевих шайб. Поряд з ним на iнших полках копирсався Стасiк Козицький. I раптом усi почули якийсь гуркiт, а за ним дикий крик Iллi.

До них одразу пiдбiг старшина. -- Що трапилося? -- лунало з iншого боку. Та Демичев вже бачив що трапилося.

-- Так, ви дво╓, -- вказав вiн найближчим бiйцям, -- обережно перевернiть Золотаренка на спину. -- Той вже не кричав, а лише стогнав вiд болю. -- Його термiново потрiбно доставити у медсанбат. Носилок у нас нема╓. А тому я зараз принесу якусь ряднину чи плащ-палатку. А йому тим часом зробiть перев'язку. Знайдiть чисту матерiю, можна й чистий рушник. А нi, то роздерiть сорочку. Лише не його, а свою - спишемо - i туго перев'яжiть його. Теж буде боляче, але ти вже терпи, козак, -- звернувся вiн до Iллi.

Далi старшина пiшов шукати iмпровiзованi носилки, а бiйцi почали виконувати наказ Демичева, попутно виясняючи, що ж трапилося. А трапилося ось що. Поки Золотаренко на колiнах вовтузився пiд нижньою полицею, Стас, перебираючи на другiй чи третiй полицi танковi деталi, невдало зачепив два з'╓днаних помiж собою танкових трака. Вони лежали на подiбних, та були якось недбало складенi. I цi спарованi траки полетiли долу. Пiдхопити ╖х Козицький не встиг, та на льоту i не втримав би тi бiсовi траки. А тi дiсталися пiдлоги, перебивши по дорозi ногу Iллi. I до того ж у самому незручному для людини мiсцi - на гомiлцi (щиколотцi). Зате це мiсце було досить зручне для перелому - нога Iллi була на пiдлозi, а ось щиколотка нi. Стоячи колiньми на пiдлозi, Iлля, звичайно ж, опирався о пiдлогу ними та носками черевикiв - у майстернi солдати працювали у комбiнезонах та черевиках, а не у чоботах. Та й чобiт не допомiг би, бо сама щиколотка була як би у повiтрi, спираючись на двi точки опори - саме тому мiсце перелому було таким "зручним". Це було все одно, що покласти якусь не дуже товсту деревину на два стоячих поряд пеньки i вдарити по нiй посерединi обухом сокири або добрячим каменем. I деревина неодмiнно злама╓ться. Саме це й вiдбулося з лiвою ногою Золотаренка, а точнiше iз ╖╖ гомiлковою частиною. Поки наспiх бинтували Iллi ногу, вiн мужньо, мовчки терпiв, лише до болю стиснувши зуби. Перелом був начебто закритий, та кров все ж була - траки частково роздерли шкiру й м'якi тканини на щиколотцi, а яка ╖х у тому мiсцi товщина...

Та ось прийшов старшина з плащ-палаткою. Золотаренка обережно переклали на не╖ i четверо бiйцiв у супроводi старшини понесли Iллю до медсанбату. Як командир взводу його мав супроводжувати лейтенант Севiдов або ж його заступник старший сержант Ратушний. Саме старший сержант i визивався супроводжувати Золотаренка, та старшина сказав, що буде супроводжувати сам. Це вiн вiддавав команду наводити порядок на полицях, отже i провина саме його - не догледiв. Та невдовзi тi ж лейтенант та старший сержант теж були у медсанбатi, чекаючи на старшину. А того щось довгенько не було, а куди вiн тут подiвся iз Золотаренком ╖м було невiдомо. Нарештi той з'явився.

-- Ну що, старшина? -- одразу запитав Севiдов.

-- Поганi справи, -- махнув той рукою. -- Ногу Золотаренка гарно обстежили, знявши нашу тимчасову пов'язку, потiм знову вже нормально забинтували. Навiть рентген зробили. Але сказали, що самi вони навряд чи зроблять операцiю, а без не╖ не обiйтись, бо там не просто перелом, а кiлька кiсточок зламанi. Отож так просто гiпс накладати не можна.

-- I що ж робити?

-- Ну-у, вони сказали, що потрiбно везти Золотаренка у Ростов, у вiйськовий госпiталь. Там спецiалiсти гарнi, вони все зроблять.

-- То нехай везуть! Чого ж вони чекають?

-- Та повезуть, не хвилюйтеся. Але, справа у тому, товаришу лейтенант, що спочатку мають командиру частини, чи хоча б його заму доповiсти. Це ж така НП у нас. Та й дозвiл на перевозку пораненого потрiбно отримати. Я думаю, що потiм у нас буде серйозний розбiр польотiв, так би мовити...

-- Та буде, -- скрушно покачав головою Севiдов. -- Дiстанеться всiм по повнiй програмi. Хоча це просто нещасний випадок, але ви ма╓те рацiю, Iван Павлович, це одночасно й надзвичайна подiя. I доповiдати командиру маю саме я. Зрозумiло, що медики за сво╖ми каналами це теж зроблять, але й менi потрiбно йти до ротного, а далi вже видно буде. Так, тодi всi по робочим мiсцям, тут ви вже нiкому i нiчим не допоможете. А в майстернi можуть вас вже розшукувати. А я побiг шукати ротного.

Ось так Iлля Золотаренко потрапив до окружного вiйськово-клiнiчнго госпiталю СКВО. Це був головний лiкувальний заклад для вiйськово-медичних установ, розташованих в Пiвнiчно-Кавказькому вiйськовому окрузi. Госпiталь був заснований 23 червня 1941-го року, а зараз вiн був багатопрофiльним спецiалiзованим медичним закладом i головним для iнших госпiталiв, полiклiнiк, лазаретiв та iнших медичних установ, якi охоплюють територiю всього Пiвденного вiйськового округу.


* * *


-- То ти що, ногу поламав ще понад два мiсяцi тому? -- запитав батько хлопця пiсля його розповiдi. -- То де ж ти був весь цей час?

-- У госпiталi.

-- Стiльки часу?! У нас на роботi бували випадки переломiв руки чи ноги у робiтникiв, але вони вже через мiсяць виходили на роботу, ну, у крайньому випадку - через 1,5 мiсяцi. А ти у госпiталi провалявся 2,5 мiсяцi.

-- Ну, трохи менше. Потiм я ще повертався у частину, та й дорога певний час зайняла. У госпiталi я був фактично 2 мiсяцi, трохи бiльше - до травневих свят. Потiм комiсiя, частина, дорога...

-- Все одно багато.

-- Тату перелом гомiлки - це не перелом рiвно╖ кiстки руки чи ноги. Це ж фактично суглоб. Кiстки не просто повиннi зростись, а давати суглобу працювати. А як ти бачиш, вiн у мене все ж пошкоджений, i працю╓ дещо не так, як ранiше.

-- Так, вибач. Ти ма╓ш рацiю. То чому ж твiй суглоб погано працю╓? I буде вiн з часом нормально працювати?

-- Нi, не буде.

-- Чому?!

-- Справа у тому, що у мене був, як сказали лiкарi, перелом кiсток iз зсувом. А лiкування такого перелому проводиться тiльки за допомогою операцi╖, пiд час яко╖ лiкар вiдтворю╓ правильну будову гомiлкостопу. Крiм того, це менi теж лiкарi сказали, хiрургiчне втручання потрiбно було проводити у першi ж моменти пiсля отримання травми. А цього не було зроблено вчасно - доповiдь про мiй випадок по iнстанцiям, дозвiл на перевiз, сам перевiз, обстеження вже в госпiталi тощо... Часу багато сплило. На мiсцi перелому з'явиться набряк i був потрiбен час для того, щоб вiн спав. Ото ж операцiю провели лише через кiлька днiв, а до того моя нога була зафiксована iз застосуванням спецiальних засобiв. Далi. Пiсля операцi╖ лiкування ускладнилося тим, що сталося повторне змiщення уламкiв кiсток. Це виявили пiд час проведення поточного обстеження на рентгенi. Знову операцiя... Тому й суглоб працю╓ не так, як ранiше. I нiчого вже вдiяти неможливо. Саме тому мене й комiсували.

-- Що означа╓ комiсували? -- заклопотано спитала мама.

-- ╢ таке поняття, Наталя, -- вставив сво╓ слово Михайло Лаврентiйович -- як комiсування з армi╖ по хворобах або травмах. Це визнача╓ вiйськово-медична комiсiя. Якщо вона визна╓, що вiйськовослужбовець внаслiдок хвороби чи травми не може надалi продовжувати службу, то його списують iз армi╖ - комiсують. Ну, Iлля може, мабуть, бiльш детально про це розповiсти.

-- Та нi, тату, все вiрно. Так було i у мо╓му випадку. По закiнченню мого термiну госпiталiзацi╖ була призначена вiйськово-медична комiсiя. Вона повинна була визначити категорiю мо╓╖ подальшо╖ придатностi до вiйськово╖ служби вiдповiдно до якогось там "Розкладу хвороб", iсну╓ у комiсi╖ такий. Якщо комiсiя присвою╓ категорiю "В" - обмежено придатний або ж "Д" - не придатний, то вiйськовослужбовець комiсу╓ться iз збройних сил.

-- I яку ж категорiю та комiсiя призначила тобi?

-- Категорiю "В" - обмежено придатний. За такою статтею того ж "Розкладу хвороб" там записано: придбанi деформацi╖ кiнцiвок, що викликають порушення функцi╖ i (або) утруднюють носiння вiйськово╖ форми одягу, взуття або спорядження; з помiрним порушенням функцiй.

-- А що, категорiю "Д" не могли дати?

-- Та начебто й могли. Так менi потiм колеги по нещастю казали. Там, як вони казали, ╓ ще й такий пункт: iз значним порушенням функцiй.

-- I чому ж не дали?

-- Та звiдки я знаю. Мабуть тому, що солдатськi чоботи я носити можу, -- посмiхнувся Iлля. -- Та яка рiзниця - що "Д", що "В" - однак же мене комiсували.

-- Ну рiзниця ╓, i сутт╓ва. Одна справа - не придатний до армi╖, тобто взагалi не придатний. I зовсiм iнша справа - обмежено придатний.

-- Та я це й сам добре розумiю. У випадку вiйни я знову стану придатним для армi╖, щоправда не у стройовiй частинi. Та будемо сподiватися, що вiйни не буде. А тодi все в нормi, я вже сво╓ в армi╖ вiдслужив.

-- Добре, нехай хоч так. А ти весь час лежав, тобто був прикований до лiжка? -- запитав батько. -- Чи потроху ходив?

-- Ходив, але лише з милицями. На травмовану ногу ставати не дозволяли.

-- Але ж я чув, що з'явилися якiсь пристро╖, що дозволяють ходити хворим з переломами нiг без милиць i без гiпсу, вiльно ступаючи на ногу.

-- Менi лiкарi про них теж розповiдали. ╢ такий компрессионно-дистракцiйний апарат, що гармонiйно по╓дну╓ стабiльну фiксацiю кiсткових фрагментiв. Я навiть вивчив напам'ять його назву. Вiн розроблений завiдувачем хiрургiчним вiддiленням Курганського обласного госпiталю для iнвалiдiв вiйни Гаврилом Абрамовичем Iлiзаровим. Та по-перше, не у всiх лiкарнях ╓ такi апарати. Вони почали бiльш широко застосовуватися лише кiлька рокiв тому...

-- I що, у вiйськовому госпiталi. та ще такому, центральному, можна сказати, для того регiону не було такого апарату? -- перебив сина Михайло Лаврентiйович.

-- Були такi апарати. Але ти мене не дослухав. Я далi хотiв сказати, що цi апарати застосовуються поки що пiд час переломiв на рiвнiй частинi кiстки, а не на суглобах. Щоправда, лiкарi також казали, що якийсь грузинський лiкар нещодавно розробив подiбний апарат саме для лiкування переломiв кiсток гомiлки. Та в госпiталi ще такого апарату нема╓. Вiн ще проходить випробування десь там у Грузi╖.

Iлько мав рацiю. Компресiйно-дистракцiйний апарат був розроблений Г. А. Iлiзаровим у 1951-му роцi, а сертифiкований у 1952-му роцi. А бiльш досконалий апарат для лiкування переломiв кiсток, головним чином, гомiлки, розробив i сконструював вже у 1954-му роцi тбiлiський ортопед i травматолог Отарi Наскiдович Гудушаурi.

-- Тепер зрозумiло, -- тяжко зiтхнув батько. -- А якiсь процедури тобi робили, щоб краще кiстки зросталися, щоб налагоджувалася рухливiсть суглобу?

-- Звичайно, робили. В першу чергу робили масаж i розминку травмовано╖ дiлянки ноги. Цi дi╖ були спрямованi на усунення атрофi╖ м'язiв, лiкування обмежено╖ рухливостi ноги. I провели менi приблизно 25-30 сеансiв масажу. Цiкаво, що масаж робився i на здоровiй нозi.

-- Оп-па! А це ще навiщо?

-- З метою виключення хворобливого синдрому при односторонньому навантаженнi. I ще один цiкавий момент. Масажистки робили менi масаж лише спочатку. А далi я вже сам його робив.

-- Як це, чому? Що, у них часу на тебе не вистачало?

-- Та нi, -- знову розсмiявся Iлля. -- А чому я не мiг на сво╖й нозi сам робити собi масаж. Менi все розповiли - як його правильно робити. Там простi дi╖: вранцi i ввечерi проводити рух прогладжування - поверхневий масаж, а також колоподiбний масаж. Особлива увага придiлялася саме гомiлковостопному суглобу, областi п'яти i щиколотки. Головне правило було таким - масаж не повинен викликати болю. То чому я не мiг проводити його сам? Проводив, i досить успiшно. Адже я краще вiдчував болить у мене той суглоб чи нi. А ще менi проводили курс лiкувально╖ фiзкультури. Це теж наближало час одужання. ╢ такий медичний термiн, як тривалiсть iммобiлiзацi╖. Це утворення нерухомостi частини тiла при переломах кiсток, захворюваннях суглобiв або ж великих ранах. Так ось при переломi гомiлки зi змiщенням тривалiсть iммобiлiзацi╖ склада╓ 6-10 тижнiв. Ось у мене й вийшло щось середн╓ - 8 тижнiв. А якби було ще важче пошкодження, то гiпс довелося б менi носити взагалi вiд 12 до 15 тижнiв.

У розмовi настала певна пауза. Та продовжувати бесiду, мабуть, було не варто. Адже всi подробицi обставин, пов'язаних з травмою Iллi, начебто були з'ясованi, на всi запитання одержанi вичерпнi вiдповiдi, а тому хлопця нарештi залишили у споко╖ - йому й так зараз нелегко. То навiщо його "дiставати"? Нехай пройде певний час, а тодi вже можна буде вирiшувати iншi нагальнi питання.


РОЗДIЛ 3


Сво╓рiдний "розбiр польотiв"


Так, Iллю цього вечора батьки вже не чiпали, але хiба вони могли так спокiйно лягти спати, не обговоривши таку неординарну подiю. А тому уже у себе в спальнi вони неголосно й довгенько ще розмовляли:

-- Недарма сьогоднi 13-е число, -- почала Наталiя. -- Завжди на цю чортову дюжину щось непри╓мне вiдбудеться.

-- Ну, по-перше, не завжди, -- розсудливо заперечував Михайло. -- А по-друге, сама сьогоднiшня подiя якраз добра - син завчасно повернувся iз армi╖.

-- Ага, повернувся - калiкою.

-- Наталя, сплюнь! Нiякий вiн не калiка, руки-ноги ма╓, а те, що на одну ногу трохи шкутильга╓, то нiчого такого вже страшного в цьому нема╓. Он, твiй Микола, взагалi без ноги, а нормально працю╓.

-- Ну, ти звичайно ма╓ш рацiю, та якось дуже уразливо - ну, чому всi напастi на одну дитину?

-- Це дiйсно так. I я вже про це думав.

Михайло й дiйсно вже встиг, поки пiсля вечерi Наталiя прибиралася на кухнi, "обговорити", так би мовити цей факт у себе в головi - уявна розмова з самим собою. Це було немовби продовження його думок пiсля того, як Iлля не поступив в iнститут i готувався вже до армi╖. Дiйсно, до всiх тих бiд з Iллею тепер додалася ще й нова. I та зневiра у сина, що була у нього майже 3 роки тому, ще бiльш укрiпилася. Вiн чудово розумiв, що погано так думати про сина, та нiчого не мiг поробити з собою. Якщо подiбнi думки лiзуть в голову, то як ╖х звiдти викинути? - не так-то й просто. Поки що не було розмови про подальшi плани Iллi, та й у цьому питаннi думки наганяли лише зiтхання. Якщо син не поступив в iнститут сво╓часно, то навряд вiн поступить тепер - шкiльний матерiал поступово забува╓ться, а в армi╖ пригадувати його навряд чи були у сина можливостi. Та й взагалi, чи думав у той час Iлля про якийсь там шкiльний матерiал. А зараз вiн ще й iнвалiд. Фiзично вiн цiлком здоровий, та ось нога. Скалiчена нога, звичайно, не завада для вступу в iнститут, хоча, хто зна, якi ╓ обмеження на окремi спецiальностi. Але ж ставлення викладачiв до абiтурi╓нта-калiки буде, мабуть, не найкращим. Так, знайдуться такi, що iз спiвчуттям поставляться до хлопця, та таких, мабуть, буде небагато. А ось iншi?..

Отож, мимоволi Михайло робив тепер основну ставку на Миколу. Той вже при╖здив додому ще на новорiчнi свята, та й листи регулярно надсилав. Так що батьки вже знали, що працю╓ вiн дiйсно не в самому Рiвне, але не так вже й далеко вiд обласного центра. Тодi Микола детально розповiв батьку про свою роботу. Батьки ще з листiв знали, що працю╓ ╖х син-будiвельник у районному центрi Костопiль. Хоча iнодi йому доводиться ви╖здити й на один iз об'╓ктiв поза межi цього мiста.

-- I скiльки ж кiлометрiв вiд Рiвного до Костополя? -- запитав тодi Михайло сина..

-- Ну, як менi казали, та й по мапi я прикинув, близько сорока: на пiвнiч, чи трохи на пiвнiчний схiд - 37 чи 38 кiлометрiв. Тобто вiд нас близько 300 кiлометрiв. Так, ближче, звичайно, нiж до Ки╓ва, але не так вже й набагато.

-- Нормально.

Як пiзнiше з'ясувалося, Костопiль отримав статус мiста у 1939-го року. У цьому роцi його населення складало трохи менше 12.000 мешканцiв. У Костополi дiяли пiдпри╓мства деревообробно╖ та лiсово╖ промисловостi, завод скловиробiв, завод продтоварiв та iншi пiдпри╓мства, що визначало мiсто як важливий iндустрiальний центр Рiвненсько╖ областi.

-- Та я теж гадаю, що нормально. Могли у Союзi загнати мене у таку Тмутаракань... Хоча у нас розподiл був саме по Укра╖нi, i навiть певний вибiр був. Як я вже казав, навiть в Укра╖нi ╓ мiста й бiльш глухi. Та й Рiвне - це не Ки╖в чи Харкiв. О, до речi, -- посмiхнувся Микола, -- а Костопiль ма╓ деяке спорiднення з Ки╓вом, де я провчився 5 рокiв.

-- Спорiднення? Дивно. I яке ж?

-- Водне. Частина води у Ки╓вi саме iз Костополя. Мiсто розташоване на рiчцi Замчисько - це права притока рiчки Горинь. А та в свою чергу права притока Прип'ятi. А там вже й Днiпро.

-- Зрозумiло. I все-таки добре, що порiвняно недалеко ти будеш працювати. Навiть менше, нiж до Бiлорусi╖, де колись Сашко служив.

Та це були балачки, якi мало стосувалися безпосередньо роботи сина. Але була й бiльш серйозна розмова, з яко╖ з'ясувалося, що робота, хоча й не проста, сину подоба╓ться, i що вiн не ма╓ намiру звертати iз намiченого курсу.

-- Ось тiльки попрацюю я у Рiвному, чи у Коспополi лише термiн за направленням, -- признався Микола батьковi.

-- Чому так?

-- Тату, а якi я там об'╓кти буду зводити? Корiвники, свинарники чи двоповерховi житловi будинки на кiлька сiмей? I що, я все життя ╖х буду будувати? Хiба я про це мрiяв?

-- Я тебе розумiю. I куди ти збира╓шся потiм податися?

-- Поки що не знаю. Буду думати, буду по мiрi можливостi дiзнаватися що й де будують. Звичайно, найкраще було б перебратися у Ки╖в. Та те дуже вже проблематично. У нас в Ки╓вi залишилося лише кiлька студентiв, за яких були клопотання впливових осiб. Так що туди менi шлях, напевно, закритий. Я розмiрковую над такими мiстами як Тернопiль, Львiв, Ужгород. Особливо привабливо було б працювати у Львовi.

-- А на лiвобережнiй Укра╖нi.

-- Нi, -- покачав головою парубок, -- не тягне мене туди. Там ╓ кому зводити гарнi будiвлi i без мене. Я хочу творити у рiдних краях. Нехай i не у рiднiй областi, та все ж на Захiднiй Укра╖нi.

I ось цi останнi фрази сина дуже сподобалися тодi Михайлу. По-перше, син не скаржиться, що робота важка (а робота будiвельника такою i ╓), а по-друге, у сина залиша╓ться прагнення саме творити, як вiн сказав. I прагнення мiцне, воно у нього буде лише зростати. Ось такi люди завжди будуть попереду, такими людьми будуть пишатися не лише ╖х батьки, а можливо, й вся кра╖на.

Все це Михайло згадав, порiвнюючи з годину тому Миколу та Iллю. I всi козирнi карти були, скорiш за все, на боцi старшого сина. Саме тому й була основна ставка батька на Миколу.

Та це були думки, якi митт╓во проносяться в головi, а розмова про Iллю мiж тим продовжувалася.

-- Я ще хотiла тобi казати, -- неголосно й неспiшно вела Наталiя, -- що я вiдчувала якесь лихо, що може трапитись з Iллею.

-- Отуди тобi! Яким чином? Тобi приснилося щось?

-- Нi, просто серцем чуяла. А ще за його листами.

-- А що листи? Як на мене, то вони цiлком нормальнi були.

-- Е-е, нi. Пам'ята╓ш, Мишко, ти колись розказував, що вирахував те, що Лаврентiй служить у Кита╖ за листами?

-- Пам'ятаю звiсно. Але ж тодi Лавр почав частiше писати листи, як би заспоко╖ти нас хотiв. А Iлля, як менi зда╓ться, листи не став писати частiше.

-- Вiрно. Але вони у нього стали не такi.

-- Що означа╓ не такi?

-- А те й означа╓. Листи вiд Iлька останнiм часом стали якимось сухими й короткими. Вiн i ранiше не балував нас довгими листами, але мiсяцiв зо два у них не мiстилася жодна армiйська подробиця. Ось я й подумала - щось воно не те.

-- Ну, я й так особливих подробиць про його службу iз листiв щось не пам'ятаю.

-- Е, нi. Подробицi були, ти просто неуважно читав. Вiн там згадував про частину, про майстерню, особливо про старшину, про сво╖х друзiв чи товаришiв по службi. А останнiм часом нiчого цього не було. Ось я й подумала, що з ним щось трапилось, що вiн не служить у частинi. Розумi╓ш, йому не було про що писати, вiн не знав подiй, якi вiдбувалися у частинi.

-- Оце то так! А воно й справдi так i ╓. Ну, i молодчина ж ти! Я не мiг i подумати, що ти на старiсть таким аналiтиком станеш. Дiйсно, у його листах писалося нi про що, вiн намагався хоча б щось висмоктати iз пальця. Навiть про полiтичнi подi╖ почав писати.

-- Отож. Я теж це помiтила. Спочатку я навiть зрадiла, подумала - якщо Iлля зацiкавився полiтикою, значить дорослiша╓, серйозним ста╓. А воно, виявля╓ться, причина була зовсiм iнша. Вiн же, прикутий до лiжка, мабуть, лише газети й читав. Та ще, мабуть, радiо слухав. Ось i писав у листах про те, що чув та бачив, але з чужих, так би мовити слiв.

-- Так, ти дiйсно молодець. Я теж все це бачив, але не звернув на те увагу. А ось материнське серце не обманеш.

-- Так воно, мабуть, i ╓. Та що нам робити далi?

-- В якому сенсi? З Iллею що робити?..

-- Ну, я не так сказала. Як нам у цiй ситуацi╖ допомогти Iллi? Що вiн сам далi збира╓ться робити?

-- Цього ми поки що не зна╓мо. Але у перший день закидати його купою запитань було б жорстоко.

-- Я розумiю. Але це, рано чи пiзно, потрiбно буде з'ясовувати.

-- З'ясу╓мо, Наталя, з'ясу╓мо. Не все одразу.

-- До цього я й вела. Саме ти завжди вiв розмови з дiтьми про вибiр ╖х житт╓вого шляху. У тебе це гарно виходить. Я так не можу, у мене не хвата╓ цих, ну, як ╖х... Пояснень, чи що.

-- Аргументацi╖, аргументiв.

-- Ось, ось. Саме цих аргументiв. А розмовляти потрiбно, i тягти довго не ма╓мо рацi╖. Тепер що, Iлля знову пiде працювати на залiзницю?

-- Не знаю поки що. З його ногою це буде непросто.

-- Чому? Микола ж працю╓.

-- Не порiвнюй Iллю з Миколою. Микола майстер - вiн команду╓ робiтниками, сам вiн роботи не викону╓. А Iлля на залiзницi може лише працювати простим робiтником. Саме вiн ма╓ виконувати роботи. I деякi роботи з його травмою ноги буде виконувати непросто.

-- О-о, це так. Я про це й не подумала. I що ж нам робити?

-- Наталя, я вже третiй раз вiдповiдаю тобi - не знаю. Поки що не знаю. Я не знаю планiв сина. Ось як дiзнаюсь, тодi й будемо щось вирiшувати. Питань нез'ясованих багато. Та поступово все з'ясу╓мо, нас нiхто поки що в шию не гонить. Все, досить на сьогоднi. Давай вкладатися спати.

Наступного дня пiсля роботи Iллю дiставав запитаннями вже його старший брат Петро. Про що у братiв йшла розмова, батьки не прислуховувалися. Так проминула ще майже доба. У недiлю пiсля неспiшного сумiсного родинного снiданку, Петро й Марiчка пiшли вiдпочити до ставка, Наталiя поралася на кухнi, а Михайло Лаврентiйович з Iллею пройшли в садок, де пiд розлогою старою яблунею стояв вкопаний у землю столик, обтягнутий зверху лiнолеумом та такими ж лавочками з трьох бокiв. Ранiше Наталiя струганi дошки стiльницi накривала клейонкою, та на початку 50-х рокiв Михайло привiз з роботи два шматки лiнолеуму, i разом з дiтьми обтягнув (пiдбив знизу гвiздками) ним стiльницю й лавочки. I це вiн зробив, як виявилося, досить вчасно, тому що саме вже у цi роки цей матерiал став певним дефiцитом. У кiнцi 50-х рокiв через дефiцитнiсть сировини (льняне масло) виробництво лiнолеуму в СРСР стало жертвою реформи Микити Хрущова, який сво╖м розпорядженням закрив заводи, що виробляють лiнолеум, i кра╖на взяла курс на виробництво матерiалiв з полiхлорвiнiлу. Влiтку, та й навеснi чи восени, коли видавалася гарна погода, Золотаренки трапезували на свiжому повiтрi. Тепер Наталi╖ досить було лише протерти чистою ганчiрочкою стiльницю та лавочки - i святкуй! Зазвичай це було тодi, коли Наталiя страви готувала у так званiй лiтнiй кухнi - вiдкритiй на всi чотири боки, але пiд дахом.

Батько з сином присiли на лавочку й витягли з кишень куриво - Михайло цигарки (звик до них за сво╓ життя) "Любительские" Саратовсько╖ тютюново╖ фабрики, а Iлля - сигарети.

-- Ти вже палиш? -- покачав головою батько.

-- Тато, чому в армi╖ не навчишся... Я i в селi останнього року пробував курити, особливо коли почав на залiзницi працювати. А в армi╖ бiльшiсть палить, хiба що перший мiсяць-два дехто мiняв сигарети на хлiб - не на╖далися з незвички. Потiм призвича╖лися. А я саме палив - голод не так вiдчувався, та я його практично й не вiдчував, навiть у першi днi. ╥жа в армi╖, звичайно, досить проста, та все ж калорiйна.

-- А в армi╖ теж вже сигарети палять? Ранiше палили лише цигарки.

-- Так, зараз почали видавати в армi╖ саме сигарети, та поганi - "Прима".

-- Ну, у нас на роботi молодь також "Приму" смокче. Iнших сигарет я щось i не бачив.

-- ╢ й iншi, ось як у мене, -- Iлля простягнув батьку розпочату пачку сигарет.

-- Гм, "Лiра", -- прочитав той назву.

-- Нiчого сигарети, кращi, принаймнi, вiд тi╓╖ ж "Прими". Можеш спробувати.

-- Та нi, я буду палити сво╖ цигарки. Це ти з Росi╖ ╖х завiз? Я у нас таких i не бачив.

-- Нi. Я ╖х у Ки╓вi купив. У нас там, в Новочеркаську або в Ростовi були iншi, теж непоганi сигарети - "Лайка". ╥х випускала Ростовська тютюнова фабрика, пiд назвою, зда╓ться, "Донской табак". ╥х почали випускати пiсля польоту Лайки в космос - в пам'ять собачцi, що вiддала сво╓ життя в iм'я торжества радянсько╖ космонавтики. Спочатку випускали цигарки, а потiм i сигарети. Я ╖х палив вже у госпiталi, менi ╖х купляли тi колеги-хворi, якi були ходячими.

-- А ти весь час лежав?

-- Та нi, -- розсмiявся Iлля, -- Ну, що ти! Я ж вже про це казав. Я собi всi боки тодi б вiдлежав. Звичайно ж ходив, лише з милицями - i на процедури, i на курс лiкувально╖ фiзкультури. Як погода налагодилася, то й на подвiр'я госпiталю виходив, але за його межами до виписки не був. Ну, не будеш же ходити у великому мiстi на милицях.

-- Зрозумiло.

Далi вони обо╓ запалили - кожен сво╓ куриво. Зробили, мовчки, по кiлька затяжок, пiсля чого Михайло Лаврентiйович запитав сина:

-- Так, Iлько, з армi╖ можна вважати ти повернувся достроково. А що ти збира╓шся робити далi?

-- Ну, як що? - пiду працювати. Чи на залiзницю, якщо у вас мене приймуть, чи в колгосп. Танки я ремонтував, то гадаю, що й трактори теж зможу.

-- Добре, це зрозумiло. Та я, кажучи слово далi, мав на увазi бiльш дальнi плани.

-- Ну, а я якраз мав на увазi найближчi плани, -- посмiхнувся Iлля, -- приблизно на 2-3 мiсяцi.

-- Оп-па! А чому саме на 2-3 мiсяцi?

-- Ну, то приблизно, я ж сказав. А далi я збираюся вступати до iнституту?

-- До iнституту?! У цьому роцi? -- не повiрив сво╖м вухам Михайло Лаврентiйович.

-- Так. А чому ти диву╓шся? Я не збираюся все сво╓ життя працювати звичайним робiтником. Так, 3 роки тому я пролетiв мимо iнституту, та це не означа╓, що у мене пропало бажання навчатися далi.

-- То звичайно добре. Але, можливо, не цього року, а вже у наступному.

-- А навiщо менi рiк втрачати?

-- Бо ти однак у цьому роцi не поступиш. То навiщо цi по╖здки туди-сюди. Теж втрата часу - хоча й меншого, та все ж. Ти ж напевно забув матерiал останнiх шкiльних рокiв. I що, за якихось пару мiсяцiв ти його пiдтягнеш? Та ще й лише вечорами, бо вдень будеш працювати.

-- А я його вже дещо пiдтяг.

-- Як, коли? Менi щось не вiриться, що ти в армi╖ студiював шкiльнi книжки.

-- У цьому ти ма╓ш рацiю, -- посмiхнувся Iлля. -- в армi╖ - нi, я ╖х, як ти кажеш, студiював в шпиталi.

-- В шпиталi?.. -- розгублено простягнув Михайло Лаврентiйович. -- А ми думали, що ти там лише газети читав.

-- А чому ти вирiшив, що я там лише газети читав?

-- Ну, лише - це я не зовсiм точно, мабуть, висловився... А стосовно самих газет - у тво╖х листах чимало було роздумiв про рiзнi подi╖ у нашiй кра╖нi, i нi слова - про службу. I це було пiдозрiло.

-- Отако╖ тобi... -- здивовано простягнув вже Iлля. -- Вирахували... Це ж потрiбно! Та ти вiрно це примiтив. А що я мiг писати про службу? Як на нiй два мiсяцi не знаходився.

-- Та то не я вирахував, то мама, -- зiтхнув батько. -- Я таким нюансам якось не придав значення. Та й листiв тво╖х я майже не читав. Я маю на увазi, що особисто не читав, ти вже вибач. Про все, що ви пишете у сво╖х листах здебiльшого менi розповiда╓ саме ваша мама. Вона перша ╖х отриму╓ й чита╓. А слухати ╖╖ емоцiйнi перекази листiв куди цiкавiше, нiж читати самому вашi сухi листи.

-- Ти ма╓ш рацiю, -- розсмiявся Iлля. -- Я ж теж пам'ятаю, як мама нам розповiдала про те, що пишуть мо╖ брати й Тоня. ╥╖ цiкаво було слухати, а самi листи братiв ми практично й не читали. Хоча це, мабуть, i не дуже гарно. Так що, не потрiбно було тобi вибачатися. Чоловiча стать у цьому планi, мабуть, набагато черствiша, нiж жiноча.

-- Вiрне визначення. Ну, добре, ти в шпиталi читав газети, це зрозумiло. А до тебе що, не при╖здили провiдувати товаришi по службi?

-- Пару разiв провiдувало мене керiвництво взводу й старшина. Вiн у нас хороша людина. А одного разу при╖здив провiдувати мене, мабуть, чи не весь взвод. Вони при╖здили гарнiзонним автобусом - нiбито органiзували екскурсiю по Ростову-на-Дону. Та так воно й було. Але спочатку вони провiдали мене, i ми довго спiлкувались. О, я геть i забув!.. Ви ж цього не зна╓те. Коли я при╖хав додому, ви з Петром вже на роботу помандрували, а мама на цьому не розумi╓ться.

-- I я не розумiю. Про що йде мова?

-- Та вся справа у тому, що мене наприкiнцi служби пiдвищили у званнi - я повернувся iз армi╖ вже у званнi молодшого сержанта.

-- Поздоровляю!

-- Та-а, -- махнув рукою парубок, -- з чим там поздоровляти... Чи не велика заслуга. Хоча й при╓мно, що, все ж таки, не ╓фрейтор - до цього звання не дуже прихильно ставляться. Менi казали, що так часто бува╓ - надають чергове звання вже перед самим дембелем.

Взагалi-то, молодший сержант - це була штатна посада командира вiддiлення, танка, бойово╖ машини. Також звання "молодший сержант" у виняткових випадках може бути присво╓но, як i сказав Iлля, при звiльненнi в запас вiйськовослужбовцям строково╖ служби, якi найбiльш вiдзначилися i мають звання "╓фрейтор". У молодшого сержанта ╓ вже й деякi повноваження. Його призначають старшим над рядовим складом. У наряди зазвичай вiн заступа╓ черговим або старшим над iншими, лише як виняток може "орати" нарiвнi разом iз товаришами свого призову. Та особисто Iллi не довелося вже нi "орати", нi командувати.

-- Добре, зрозумiло, -- тямуче кивнув головою Михайло Лаврентiйович. -- Та ти перед цим розповiдав про сво╖х армiйських друзiв, якi провiдували тебе у шпиталi. То що, вони не розповiдали тобi про армiйськi новини? Ти ж тодi мiг хоча б про щось у сво╓му листi написати, щоб маму заспоко╖ти.

-- Ну, я про це не подумав. Та i якi там новини. Я, звичайно ж, цiкавився новинами у частинi, та менi всi вiдповiдали, що нiчого нового, вартого уваги не вiдбувалося. Та мене, чесно говорячи, це менш цiкавило, мене цiкавило зовсiм iнше питання.

-- I яке ж?

-- Чи не постраждав хтось iз нашого взводу через мiй випадок. Адже скрити його було неможливо. А висновки з цього випадку командування частини обов'язково мало зробити. А якi висновки можуть робитися в армi╖? Могли у декого з погон полетiти зiрочки чи лички. Але ж нiхто не винен був. Так вже сталося - це просто збiг обставин.

-- Ну, можливо, ти й ма╓ш рацiю. I що, якi ж були висновки? Все-таки хтось був покараний?

-- Був. В першу чергу це Стасик Козицький - мiй колега, той, що необережно зачепив тi злощаснi траки. Йому впаяли за наказом командира батальйону 5 дiб гауптвахти. Стас теж при╖здив провiдати мене i навiть вибачався передi мною. Та яка його вина? - це просто роковий випадок. То я повинен був вибачатися, що його на губу запроторили. Та вiн лише смiявся, казав, що просто вiдпочив 5 дiб вiд роботи в майстернi.

-- А iншим, теж дiсталося?

-- Iншим? Ну, дiсталося командиру взводу й його заму - старшому сержанту. Хоча тi абсолютно не винуватi. Та такi армiйськi порядки - за солдатiв завжди вiдповiдають командири.

-- I що, хтось з них позбувся звання!

-- Нi, нi. У нас в частинi розумне командування. Воно у той же день написало доповiдну про випадок, яку наступного дня подало у верхи по iнстанцiям. Але до не╖ приклало й наказ про покарання винних. Наше начальство як би випередило обiг подiй. Якби про цей випадок стало вiдому у верхах з iнших джерел, то все могло бути й набагато гiрше. А так i вовки ситi, й вiвцi цiлi. Взводному та його заму просто об'явили догану, i все. I тi задоволенi лишилися, бо теж гарно все розумiли. Та всi хвилювалися за Демичева - це наш старшина - бо його могли й вiдправити в запас. Адже якраз на початку цьому року вийшов новий закон про скорочення армi╖. А старшину за вiком запросто могли скоротити - у цьому роцi виповню╓ться вже 20 рокiв як вiн в армi╖ служить. Та обiйшлося. Вiн, як я вже казав, хороша людина, та й спецiалiст дуже добрий, а тому його всi прикривали. Отакi справи. Обiйшлося, як то кажуть, малою кров'ю.

-- I саме тво╓ю. Тепер ти став iнвалiдом, вибач.

-- Ой, тату, не потрiбнi цi самобичування чи пошуки винних на сторонi. Все нормально. Ну, дали менi 3-ю групу iнвалiдностi, хоча могли б i не давати. Це менi теж по секрету сповiстили, як i про категорiю "В" чи "Д". Об╜рунтування iнвалiдностi начебто нормальнi. Як записано в iсторi╖ хвороби "...контрактура гомiлковостопного суглоба з порочним положенням стопи i значним порушенням функцi╖ ходьби i стояння". Так, контрактура суглоба ╓, але якогось такого вже порочного положення стопи й особливого порушення функцi╖ ходьби у мене нема╓. Просто ВКК як би пожалiла мене. Так, шкутильгаю трохи. Але скiльки ╓ таких людей, якi при цьому нормально працюють. Он, той же мiй дядечко Микола. А мiй iнший дядько - Петро Васильович Грищенко, чоловiк тво╓╖ сестри Дарини, у якого з дитинства, як ти казав, вивернутий тазостегновий суглоб. I нiчого - все життя спокiйно живе з такою вадою.

-- Слухай, а ти за три роки армi╖, ну, за 2,5 здорово порозумнiшав, хоча й так розумним був. Адже ти навчився гарно говорити, вмi╓ш все вiрно об╜рунтовувати. Ну, добре, з цим ми розiбралися, хоча наша розмова здорового ухилилася вiд основно╖ теми. Ми балакали про твою пiдготовку до iнституту. I ти казав, що повторював в шпиталi шкiльну програму. Яким чином? Звiдки в госпiталi, якщо там взагалi ╓ якась бiблiотека, шкiльнi пiдручники?

-- А менi ╖х передали з частини. Я одразу пiсля операцi╖ попрохав про це.

-- А у вiйськовiй частинi вони звiдки взялися?! Що, у вас така рiзноманiтна бiблiотека?

-- Тату, ти сердишся, i не хочеш думати. У офiцерiв нашо╖ частини десятки дiтей навчаються в школах, у тому числi i в старших класах.

-- Тьху ти! Й справдi. А ти молодець, -- розсмiявся Михайло Лаврентiйович, -- i свого батька на мiсце поставив, ткнув його носом у помилки. Добре, продовжимо. I в шпиталi ти так вже добросовiсно займався?

-- Саме так. А що менi там було робити протягом двох мiсяцiв, та ще на перших порах лежачому? Газети пiсля пiдручникiв були менi як би вiдпочинком.

-- Так... Ти й справдi молодець. Визнаю, що недооцiнював тебе. Якщо ти вже 2 мiсяцi добросовiсно займався, та ще стiльки ж займатимешся, то, можливо, й ма╓ш рацiю, що не слiд втрачати цiлий рiк. А як ти сам оцiню╓ш сво╖ теперiшнi знання - зможеш ти у цьому роцi поступити в iнститут?

-- Думаю, що так. У мене чомусь 3 роки тому була у це менша вiра. А зараз я сподiваюсь, що... нi, вiрю у те, що поступлю.

-- То добре. А звiдки така вiра у власнi сили? Адже пiсля школи, що не кажи, а легше було вступати. Ти, як би зараз не повторював програму, однак зi школярами-випускниками не зрiвня╓шся.

-- Ну, у цьому ти ма╓ш рацiю. Не зрiвняюся, -- зiтхнув Iлля. -- Важко пiсля трьох рокiв перерви все наверстувати.

-- О!

-- А що, о, тату? Менi не потрiбно буде з ними рiвнятися.

-- Як так?

-- Та дуже просто. У мене буде свiй конкурс - серед таких же, як i я, армiйцiв. А я вiдчуваю, що краще за них буду готовий. Вони лише починають у цей час демобiлiзовуватися i часу для пiдготовки у них обмаль. Тому менi в основному потрiбно буде орi╓нтуватися на тих, хто демобiлiзувався восени минулого року. Ось з ними й буде у мене основна конкуренцiя. Та армiйцiв минулого року поступати в iнститути буде, як менi зда╓ться, не так вже й багато. Хтось з них вже нормально працю╓, хтось одружився тощо. Так що все буде в нормi.

-- Тепер ти ма╓ш рацiю. Бач, а я й про окремий конкурс серед армiйцiв i не подумав. Так, молодь зараз розумна пiдроста╓. А у який iнститут ти збира╓шся вступати? У той же, що й 3 роки тому?

-- Ти зна╓ш, тату, це було для мене саме болюче питання. Я довго над ним розмiрковував. Та все ж, вирiшив, що на спецiальнiсть "Лiтакобудування" я поступати не буду.

-- Чому.

-- Ти розумi╓ш, це була як би просто дитяча мрiя, викликана бажанням Василька стати пiлотом. Вона не була такою вже серйозною i зваженою. Ранiше я, як казав тобi, хотiв конструювати якi-небудь механiзми чи верстати. Та ще з елементами автоматики. А зараз якiсь такi верстати з'являються, принаймнi, за кордоном. Я в однiй iз газет про це прочитав. То, мабуть, i у нас такi розробки ведуться. А це ж дуже цiкаво. Це ж полегшить працю робiтника.

На жаль, Iлля не знав, що таких верстатiв у Радянському Союзi ще довго не буде. Адже та сама автоматика була пов'язана з кiбернетикою, а ця сфера науки, як та ж сама генетика, поки що була в СРСР псевдонаукою. Мова йшла про верстати з елементами ЧПУ - числовим програмним управлiнням. У верстатiв з ЧПУ буде кiлька дуже великих переваг. Перш за все, це продуктивнiсть, безпека, точнiсть i ефективнiсть металообробки. Оператор верстата з ЧПУ не прийма╓ особисто╖ участi в металообробному процесi, а завдяки цьому в свою чергу сутт╓во знижу╓ться ризик отримання виробничо╖ травми. Верстати з ЧПУ здатнi працювати безперервно. Вiдключають ╖х виключно з метою проведення регулярного техобслуговування. ╥х надiйнiсть дозволя╓ компанiям використовувати верстати навiть у вихiднi днi без будь-якого спостереження.

Першими вiтчизняними верстатами з ЧПУ промислового застосування стануть токарно-гвинторiзний верстат 1К62ПУ i прокатний - 1541П. Цi верстати будуть створенi лише в серединi 1960-х рокiв. Можливо, у ╖х розробцi й зможе прийняти участь майбутнiй iнженер з цього профiлю Iлля Золотаренко. Та навряд чи - не буде у нього поки що досвiду. Дещо пiзнiше будуть розробленi вертикально-фрезернi верстати з ЧПУ 6Н13 з системою управлiння "Контур-ЗП". Та все це будуть лише одиночнi, не серiйнi верстати, це все буде надзвичайно дорого, а тому непрактично. Першi ж серiйнi верстати з ЧПУ почнуть з'явитися набагато пiзнiше, тiльки у 1976-му роцi. I ось тодi, можливо, й справдi до ╖х розробки прикладе руку й Iлля.

-- То ти хочеш поступати саме на таку спецiальнiсть?

-- Так.

-- Ну, що ж, це також цiкава робота, i, як я зрозумiв, корисна для господарства нашо╖ кра╖ни. А з вищим навчальним закладом ти вже визначився?

-- Мабуть, що так. Це той же самий Харкiв, тiльки тепер вже полiтехнiчний iнститут.

-- О! То полiтехнiчнi iнститути iснують i ближче до нас. Ну, хоча б той же ки╖вський. Це ж столиця!.. Гарно навчатися й жити в столицi.

-- Та не хочу я у ки╖вський. Чому все зводиться саме до Ки╓ва? Що в кра╖нi iнших мiст мало? Ки╖в, Ки╖в... Всi чомусь рвуться до Ки╓ва. А я не хочу до Ки╓ва. Я загублюся у тому Ки╓вi. Не як людина, а як особистiсть. Ти зна╓ш, батьку, римський iмператор Юлiй Цезар ось що казав з подiбного приводу: "Краще бути першим в провiнцi╖, нiж другим у Римi". Я взагалi, як i Миколка, не хотiв ви╖жджати iз Захiдно╖ Укра╖ни. Я гадав, що буду поступати у Львiвську полiтехнiку, це дуже гарний ВНЗ. Але там тако╖ конкретно╖ спецiальностi не виявилося. Довелося шукати в iнших мiстах - довiдник менi хлопцi передали. ╢ ще така спецiальнiсть, наприклад, в Одеському полiтехнiчному iнститутi. I була дуже велика спокуса по╖хати саме до моря.

-- I чому ж ти тодi вибрав Харкiв? -- посмiхнувся батько.

-- Я в Харковi 3 роки тому "пролетiв" повз iнститут, i тепер я хочу у тому ж Харковi зробити другу спробу - i я вiрю, що цього разу вона буде у мене вдалою. Як то кажуть, всiм ворогам на зло - де провалився, там i пiдведуся на ноги. Щоправда в iнший ВНЗ, та цього разу вже з високо пiднятою головою.

-- Iлля, а ти все ж здорово змiнився, -- поважно простягнув батько. -- I лише в кращий бiк.

-- А як же моя iнвалiднiсть? -- посмiхнувся син.

-- Я мав на увазi не фiзичний чинник, а духовний. А вiн набагато важливiший. Так, все. Завершу╓мо нашу бесiду. Ми на не╖ стiльки часу витратили. Та вона була корисною. Я тебе добре зрозумiв i у всiх тво╖х прагненнях вiднинi пiдтримую.

Михайло Лаврентiйович пiднявся з лавки, за ним пiдвiвся й син - обо╓ вони, вочевидь, мали намiр йти до хати. Вони за столом, на свiжому повiтрi випалили лише по однiй цигарцi чи сигаретi. А потiм про них i забули - наскiльки захопилися сво╓ю бесiдою. Та наразi батько зупинився i знову звернувся до сина?

-- Ага! Ще одне, мало не забув. Та воно й не дивно - про що тiльки ми не говорили. Стосовно тво╓╖ роботи. Не будеш ти у колгоспi трактори ремонтувати, ╓ що ремонтувати i на залiзницi. Хоча... ти б ранiше додому повертався, було б бiльше часу для повторення шкiльно╖ програми.

-- Нiчого, вистачить менi часу й так.

-- Я теж тако╖ ж думки. А з колгоспу влiтку важче вириватися на iспити до iнституту, та ще й заздалегiдь туди документи потрiбно вiдвозити. Отож, будеш ти знову працювати на залiзницi. Завтра ти ще вiдпочивай, а з вiвторка станеш до роботи. Завтра я видам розпорядження, та й бригадира попереджу. Ти пiдеш працювати у ту ж бригаду, що й ранiше працював. Я думаю, що знайдеться тобi робота з урахуванням тво╓╖ травми. Тим паче, будемо вiрити в те, що це лише на кiлька мiсяцiв. А там вже по╖деш у свiй Харкiв.

-- Дякую, тату.

-- Та нема╓ за що. Я ж тебе не начальником якимось ставлю, а звичайним роботягою.


* * *


Ввечерi Михайло докладно розповiв про свою довгеньку бесiду з сином. I було видно, як Наталiя немовби на очах ожива╓. Цi пару днiв були такими непростими для не╖, вона переживала за сво╓ дитя. А тепер чоловiк здорово обнадiяв ╖╖, вона повiрила, що й у Iлька все в життi може скластися якнайкраще. Та емоцiйнi жiнки завжди швидше переходять iз одного стану в iншiй. Втома, дратливiсть, поганий настрiй... а скажи жiнцi пару при╓мних слiв, i ╖╖ настрiй може кардинальним чином змiнитися. Так було i у випадку з Iллею. Наталiя Карпiвна немовби одразу й забула про те що ранiше говорила - мовляв, дитина тепер калiка. Не так все, бо це майбутнiй iнженер, а вона тепер свято вiрила в це. Так що стосовно мами Iллi все зрозумiло. Але так само швидко змiнився настрiй i у його батька. Пару днiв тому вiн мало не гадав, що Iлля вже нi на що не здатний. I як швидко вiн змiнив сво╖ думки... Тепер вiн по-справжньому повiрив у сина. Та то саме його й заслуга, бо вiн дiйсно змiнився - у нього з'явилося завзяття, прагнення, розсудливiсть i вiра у сво╖ сили. А з такими якостями можна далеко пiти.

А ще через кiлька днiв у родинi Золотаренкiв, а точнiше поки що у старшого поколiння з'явилася причина для iншо╖ радостi. Посеред тижня, повернувшись з роботи, Михайло побачив, що у дружини майже не сходить з обличчя щаслива посмiшка.

-- Так, i що трапилося цього разу? -- теж з посмiшкою запитав Михайло. -- Микола чи Василько надiслали листи, що вони вирiшили одружитися? Чи це Iлля передумав поступати в iнститут i завiв собi в селi пасiю?

-- Нi-нi, -- заспоко╖ла його Наталiя. -- Зовсiм не те.

-- А що ж?

-- Я тобi ввечерi скажу.

-- Гм, ну добре. Зачекаю.

I знову у тiй же сво╖й спальнi на повторне запитання Михайла з цi╓╖ теми Наталiя, знову посмiхнувшись вiдповiла:

-- Скоро у мене з'являться новi турботи. Та то будуть при╓мнi турботи. Крiм того, я знову буду при справi.

-- Так, цiкаво. I що ж таке станеться?

-- Марiчка вагiтна.

-- Звiдки ти зна╓ш? Я щось нiчого такого не помiтив.

-- Незабаром помiтиш. Вона менi сама це сказала.

-- Ага, отже ти таки доконала ╖╖? -- пiдколупнув дружину Михайло.

-- Та ну що ти таке говориш - доконала!.. -- розсердилася та. -- Я нiкого нiколи нi до чого не примушую. Я пару мiсяцiв тому завела з нею розмову про те, чи не думають вони з Петром про народження дитини. I вона, посмiхнувшись, вiдповiла, що думають. I все, я бiльше ╖╖ не чiпала, менi досить було ╖╖ тако╖ вiдповiдi. А сьогоднi вранцi, ще перед роботою, коли пiсля снiданку вона менi кiлька хвилин допомагала прибирати зi столу, цю при╓мну новину менi й повiдомила.

-- I коли нам чекати чергового онука чи унучку?

-- Марiя сказала, що за ╖╖ розрахунками десь на початку листопада. Так що я, Мишко, скоро знову буду няньчитись з малечою. Як же добре! -- i вона пригорнулася до чоловiка.

-- Так, новина при╓мна, -- Михайло погладив Наталiю по волоссю й поцiлував. -- Розроста╓ться поступово родина Золотаренкiв.

Гарний, все ж таки, мiсяць травень. Вiн може спочатку й засмутити когось, як той же перший весняний дощик, та бiльше у ньому радощiв. Тi ж сонечко, тепло, розквiтла природа зiгрiвають тобi душу, а до зiгрiто╖ душi й линуть при╓мнi звiстки.


РОЗДIЛ 4


Бiжить невпинно час


Проминуло вже понад три тижнi пiсля непередбачуваного повернення Iллi Золотаренка додому. Закiнчувався короткий перший тиждень червня. Та перша недiля лiта видалася ще й святковою - 5-го червня святкувався день Свято╖ Трiйцi. Звичайно нi в одному офiцiйному календарi Радянського Союзу таке свято не значилося - керiвництво кра╖ни i партi╖ вважали, що все населення повинне бути ате╖стами, а тому нiяких церковних свят. Та вони все ж вiдзначалися. У мiстах то були поодинокi родини, у яких проживали старi люди, а ось у селах основнi 3 церковнi свята - Рiздво, Пасху i Трiйцю - вiдзначали мало що не всi, за виключенням школярiв - вони були вже дiйсно вихованi на матерiалiстичнiй основi. Вони не вiрили в Господа, хоча iнодi i поминали Бога, як той же Iлля. Хоча Iлля вже давно не школяр. Звичайно, нiяких святкувань не було, та односельчани все ж вiтали один одного зi святом, а ввечерi улаштовували розширену трапезу. Оце й усi святкування. Так було i сьогоднi. Трiйця - це богословський термiн, що вiдображав християнське вчення про трьох Осiб ╓диного по сутi Бога. А ще й початок творiння Свiту: "Три днi, якi були перед заснуванням свiтил, суть образи Трiйцi, Бога i Його Слова i Його Премудростi". Православнi церкви святкували День Свято╖ Трiйцi у недiлю в день П'ятидесятницi - у 50-й день пiсля Пасхи (при цьому Великдень рахувався як 1-й день). А вiн у цьому роцi святкувався 17-го квiтня, до того ж в один день - i католиками, i православними.

Свято чи просто недiля, та ось Iлля, не зважаючи на вихiдний день, добросовiсно готувався до вступу в iнститут. Десь за пiв години до вечерi - Наталiя Карпiвна вже починала накривати стiл - Михайло вирiшив заглянути до сина. Зараз Iлля мешкав у сво╖й колишнiй (разом з iншими братами) дитячiй кiмнатi, по один бiк вiд не╖ знаходилася батькiвська спальня, по iнший - Петра та Марiчки. Якщо Васильку пару рокiв тому було скучно одному готувати домашнi завдання, то у його старшого брата такого головного болю не було. Так, звичайно ж, уроки веселiше готувати у компанi╖, а ось готуватися до вступу в iнститут - краще, все ж таки, одному. Точнiше, краще було б готуватися на пару - якщо напрямок пiдготовки ╓диний - та де ж ти знайдеш такого напарника. У родинi Золотаренкiв таку розкiш могли собi дозволити свого часу лише Лавр та Сашко.

Батько зайшов до кiмнати. Iлля сидiв за столом, на якому було лише кiлька книжок-пiдручникiв та чорнильниця-невиливайка, у яку Iлля перiодично вмочував перову ручку i щось писав у старому шкiльному зошитi сво╖х братiв.

-- Привiт, сину! -- привiтався батько, хоча вранцi вже вiталися й разом ╖хали на роботу - тепер у Миколи Ващенко з'явився у кузовi вантажно╖ машини попутник - його племiнник.

-- Добрий вечiр, тату!

-- Ну, що в роботу вже втягнувся?

-- Та звичайно, скiльки часу вже пройшло. Та й що у не╖ втягуватися, в армi╖ часом нас i бiльше загружали. Хоча там у першiй половинi дня й навчання були. А у вас на залiзницi нiяких полiтiнформацiй нема╓, -- посмiхнувся Iлля.

-- У нас там всi немов би ходяча полiтiнформацiя. Як почнуть пiд час роботи теревенi розводити...

-- Ну, бува╓, не без того. Потрiбен же людям якийсь перекур.

-- Часом тих перекурiв з головою... Та досить про роботу. З якого предмету ти зараз готу╓шся?

-- Математика. Ось, -- кивнув Iлля головою на зошит, -- задачки розв'язую - тренуюсь.

-- Так, без математики iнженеру аж нiяк неможливо. Все на нiй побудовано.

-- Ну, рiзнi розрахунки так, на математицi побудованi. А ось конструкцi╖ бiльш на фiзицi.

-- Вiрно. Скучно, мабуть, одному в кiмнатi готуватися. Нi з ким i словом перекинутись.

-- То я ж на роботi тими словами перекидаюся. -- розсмiявся Iлля, -- ти ж тiльки-но казав, що там теревенiв багато. А готуватися до iспитiв одинокiсть не заважа╓.

-- Точно. Ну, добре. А як ти почува╓шся, Iлько? -- запитав батько.

-- Нормально, -- здвинув плечима Iлля. -- А як я маю почуватися? - все гаразд, не хворiю. Чого ще менi потрiбно?

-- Я мав на увазi, як твоя нога - не болить, не дошкуля╓?

-- Та нi. Не болить i не дошкуля╓, -- розсмiявся син. -- Я вже й забув за не╖, звик просто так ходити. А самiй роботi вона не завада.

-- Точно?

-- Точно-точно. Я правду кажу. Нога у мене ще у шпиталi пiд кiнець мого там перебування перестала болiти, пiдлiкували ╖╖ нормально.

-- Та де ж там нормально...

-- Тату, ми вже про це говорили. Не вважай, будь ласка, мене iнвалiдом i калiкою. Ну, що з того, що трохи шкутильгаю. Нiхто ж не назива╓ людину калiкою чи iнвалiдом, коли та, наприклад, розтягне м'язи i теж шкутильга╓.

-- То калiцтво лише на певний час, а у тебе на все життя.

-- Ну то й що. Однак нiчого страшного нема╓. Так, у футбол, наприклад, у мене грати навряд чи вийде, але робити якiсь розрахунки вузлiв верстатiв чи iнших устаткувань або ж креслити ╖х менi нiщо не заважатиме. I на виробництвi, десь в цеху, моя травма теж нiкому не заважатиме - керувати процесами виробництва я теж буду в змозi.

-- Ну, у цьому ти ма╓ш рацiю. Та все ж... I чому всi нещастя у нас в родинi звалилися на одного - саме на тебе?

-- Тату, це не нещастя, це дрiбницi. Нещастя звалилися не на мене, а на Iванка та Дмитрика. Ось у кого нещастя були, та ще й безповоротнi. А хiба у мене нещастя... Це все несерйозно.

-- Так, Iванко, Дмитрик... -- тяжко зiтхнув Михайло Лаврентiйович. -- Нам залиша╓ться лише завжди пам'ятати про них. Та таких нещасть тодi у нашiй кра╖нi були мiльйони. А зараз-то вже мирний час. Я маю на увазi оте тво╓ зимове купання, довга хвороба, залишення на другий рiк у школi... А потiм ще й "пролiт" в iнститутi, армiя, випадок з тво╓ю ногою... За що все це, за якi такi грiхи?! Ти ж ще дитиною був - не було у тебе грiхiв. То за що ж тебе Господь так кара╓?

-- Я якщо це не кара?.. -- пiсля довгого розмiрковування чи то запитав, чи просто продовжував сам з собою розмiрковувати хлопець.

-- Як, не кара? А що ж тодi? -- здивувався Михайло Лаврентiйович.

-- А якщо це випробування, тато?..

-- Випробування?..

-- Так, саме випробування, -- вже з якимось ентузiазмом заговорив Iлля. -- Можливо, мене Господь випробу╓ - чи вистою я, чи швидко зломлюся. Якщо зломлюся, то тодi дiйсно залишуся у всiх в пам'ятi лише як невдаха, калiка та iнвалiд.

-- Так-так, цiкаво... А якщо висто╖ш?..

-- А ось якщо вистою... Тодi менi, мабуть, все пiд силу буде.

-- М-да, -- покачав головою батько Iллi, -- дуже цiкава версiя. Але вона ма╓ повне право на iснування. I головне - вона значно краща, вона така обнадiйлива! Вона менi подоба╓ться. Можливо, ти й ма╓ш рацiю. Тодi дiй, сину! I удачi тобi!

-- Дякую, тату. Я буду старатися.

-- Старайся. Гм, короткою була наша розмова, та дуже цiкавою. Так, все. Ходiмо вечеряти - мама там вже, мабуть, стiл завершу╓ накривати.

Так пройшло ще 3 тижнi, i в кiнцi мiсяця Iлля вiдвiз документи до вступу в iнститут у Харкiв. Та й пiсля цього вiн не полишив сво╖ заняття вечорами у пiдготовцi до вступу у ВНЗ. Хоча вони вже стали у нього й менш iнтенсивними, часом вiн давав собi вiдпочинок на один-два вечори. I одного такого вечора всю родину - а було ╖х вже семеро (спочатку при╖хав на канiкули Василько, а дещо пiзнiше у свою першу робочу вiдпустку Микола) - дуже зацiкавив один лист, який надiйшов вiд Олександра. У листi той писав, що з осенi 2 роки вiн зi сво╓ю сiм'╓ю проведе у Москвi. I батьки, i Петро з Марiчкою, Iлько та Василько, який тiльки-но при╖хав на черговi канiкули, гадали що ж те означа╓. А ╖м всiм лише й залишалося гадати, бо бiльше на цю тему у листi i слова не було.

-- Що це може означати? -- дивувався батько. -- Сашко ще й трьох рокiв не вiдслужив на Уралi. Три роки, наскiльки я пам'ятаю, буде лише у листопадi. Ну, нехай навiть три роки. Але ж пiсля трьох рокiв вiйськових нiкуди не переводять. Офiцерiв, я маю на увазi, а солдат - просто демобiлiзують. Але щоб дослужувати 2 роки в iншому мiсцi... Я такого щось не чув. Чи я щось не те кажу? А ну, вояки, Петько та Iлько, розтолкуйте менi - може таке бути? Чи нi?

-- Я такого ще теж не чув, -- покачав головою Петро. -- У нас в частинi всi офiцери служили не менше, нiж 5 рокiв.

-- У нас також, -- пiдтвердив Iлля, -- бiльше п'яти рокiв - таке ще могло бути. Але менше?..

-- А я ось i справдi не розумiю, -- встряла у розмову синiв Наталiя Карпiвна. -- Пояснiть менi, жiнцi - не вiйськовiй людинi. Я вже просто звикла, що Лавра чи Сашка постiйно кудись переводять. А чому так? Що, не можуть вони служити постiйно в однiй частинi? Чи хоча б бiльше часу нiж 5 рокiв? А, Мишко? -- звернулася вона до чоловiка.

-- Гм, -- покачав головою ╖╖ чоловiк, -- я, мабуть, доладно пояснити тобi й не зможу. Я ж не армiйський офiцер, а можна сказати, залiзничний, -- посмiхнувся вiн. -- Нехай тобi це пояснюють самi нашi армiйцi, -- кивнув вiн головою у бiк Петра та Iллi.

-- Ну, ми ж Iллею теж не офiцери, -- нерiшуче почав Петро. -- Я так зрозумiв iз армiйських розмов, що офiцеру в його частинi не завжди знаходиться потрiбна йому посада за його званням. Адже офiцера, який прослужив певний час, завжди пiдвищують у чинi, а тому вiн зазвичай переходить на посаду, яка на щабель вище його звання. Наприклад, старший лейтенант команду╓ ротою, а це капiтанська посада. До капiтана йому ще рiк-два служити. Та справа навiть не у цьому. Просто на цей час посади ротного в його частинi зайнятi. Отож, як тiльки десь звiльня╓ться капiтанська посада, йому ╖╖ пропонують. Частенько, ця посада знаходиться в iншому гарнiзонi або навiть в iншому окрузi. I якщо офiцер бажа╓ рости, то його туди переводять. I так далi. Як тiльки вiн отриму╓ капiтана, звання i посада вирiвнюються, вiн посадi вже вiдповiда╓ i наступного разу його атестують вже на майорську посаду. Саме тому вiн не може служити весь час у сво╖й частинi.

-- Теоретично може, -- не погодився з братом Iлля.

-- Як-то так?! Я такого щось не чув, -- вразився Петро.

-- Ну, -- посмiхнувся Iлля, -- офiцер може довго залишатися в однiй частинi, якщо вiн дуже серйозно прив'язаний якимись умовами саме до цi╓╖ частини. Це нам якось розказав наш старшина, вiн дуже розумна людина. Вiн навiть розповiв нам - це йому самому розповiдали - про офiцера, який 30 рокiв залишався в однiй частинi лише тому, що будь-який пере╖зд його вбив би. Щоправда, це було ще до вiйни.

-- Гм, цiкаво. I що ж його могло вбити? Якщо вiн хворий, то його комiсували б, -- продовжував дивуватися Петро.

-- Не знаю. За що купив, за те й продав, -- посмiхнувся брат. -- Та ще я чув, що офiцерiв обов'язково переводять по службi зi змiною клiматичних умов. Мабуть, це й правильно, щоб на випадок вiйськових дiй той мiг воювати у рiзних умовах - i в снiгах, i в пустелi.

-- Ну, це вiрно, -- нарештi погодився Петро.

Брати в цiлому обо╓ мали рацiю, хiба що за сво╓ю солдатською специфiкою володiли не повною iнформацi╓ю. Вони не могли знати, що у любiй частинi щорiчно складався "План перемiщення", пiдставою для якого були штатно-посадовi списки i пiдсумки перевiрок. В цiлому не було якихось загальних офiцiйних параметрiв, але прийнято було вважати, що бiльше 5-6 рокiв на одному мiсцi (посадi) офiцер служити не може - людина тодi просто "перегоря╓", i далi рухати ╖╖ буде вже марно. Ось i переводять офiцера на вищу посаду вже в iншу частину, i часом дуже далеку вiд його попереднього мiсця служби. Коли наказ про переведення вже надходив в частину, то на протязi максимум 30 днiв офiцер повинен був здати сво╖ справи i посаду, а надалi вибути до нового мiсця служби.

А в цiлому ротацiя офiцерiв у Збройних Силах здiйснювалася з метою поновлення вiйськових кадрiв в рiзноманiтних вiйськових структурах, а також для створення можливостей для ╖х службового зростання i оволодiння новими навичками i вмiннями, необхiдними для виконання посадових обов'язкiв на високому рiвнi. При цьому ротацiя офiцерiв могла здiйснюватися як без змiни його вiйськово-облiково╖ спецiальностi, так i з ╖╖ змiною. Iснував також i територiальний принцип ротацi╖, який передбачав, що офiцер, який прослужив у займано╖ вiйськово╖ посади встановлений для не╖ термiн, признача╓ться на рiвну, вищу (або часом i нижчу) вiйськову посаду зi змiною клiматичних (екологiчних) умов або ж з призначенням до вiйськових частин iнших видiв (родiв вiйськ) Збройних Сил, вiйськових округiв, флотiв або до вiйськових частин, що знаходяться за межами кра╖ни.

-- Ну, ось, -- простягнув Михайло Лаврентiйович пiсля пояснень дiтей, -- бiльш-менш зрозумiло стало й менi. А тобi зрозумiло? -- повернувся вiн до дружини.

-- Та начебто зрозумiло. В цiлому зрозумiло, а ось конкретно iз Сашком нiчого не зрозумiло. Щось Сашко мудру╓.

-- Ага! А то ти не зна╓ш Сашка, мамо, -- розсмiявся Петро. -- Вiн не може без рiзних викрутасiв, недомовок, загадок...

-- Це точно, -- погодилася Наталiя Карпiвна. -- Мишко, -- звернулася вона до чоловiка, -- ти пам'ята╓ш, як вiн начудив зi сво╖м повiдомленням про одруження.

-- Та ми всi пам'ята╓мо, мама, -- розсмiявся вже й Iлля. -- Написав у листi, що ма╓ одружитися на дiвчинi iз Середньо╖ Азi╖. Але хто вона за нацiональнiстю та як ╖╖ звуть так i не написав. Навiть у наступному листi. Все приберiг вже для очно╖ зустрiчi.

-- А цiкаво, вiн цього лiта при╖де до нас? -- простягнув Петро. -- Пiд час переводу на iнше мiсце можуть i вiдпустку надати.

-- Ось напиши йому й запитай, -- сердито вiдповiла Наталiя Карпiвна. -- Може хоча б сво╓му брату Сашко щось та пояснить.

-- Ага, чекай, -- теж сердито заперечив ╖╖ чоловiк. -- Хто-хто, а Сашко так вже й пояснить. Це ж Сашко! Вiн по iншому не може. А у вiдпустку вiн навряд чи при╖де, йому потрiбно буде пере╖жджати на нове мiсце служби, улаштовуватися там. Це не одного дня справи.

-- Ох, i спiвчуваю я тим солдатам, якi служать пiд командуванням Олександра. -- покачав головою Петро. -- Вiн ╖м таких загадок може назагадати...

-- Це точно, -- посмiхнувся Iлля.

Розмова про старшого брата i сина плавно добiгла свого кiнця. Надалi листiв вiд Олександра довгенько не було. Та те було зрозумiло навiть його мамi, вона з цього приводу навiть дуже й не переживала - дiйсно Олександру зараз було зовсiм не до листiв. Ось влашту╓ться на новому мiсцi, тодi вже й напише.

А далi бiльша увага була прикута до Василька, який вже провчився половину свого термiну. I тепер його розмови про лiтаки були вже бiльш цiкавими не тiльки для братiв, а навiть i для батькiв. Адже Василько вже пiдiймався в повiтря, вже лiтав. Нi, звичайно ж, вiн ще не тримав у руках штурвал лiтака, та курсантiв вже почали знайомити з роботою систем лiтакiв саме в повiтрi. I навiть це було дуже цiкавим. Та щоденно одне й те саме Василь повторювати не мiг, а його льотнi часи були поки що дуже обмеженi. Тому поступово розмови про повiтря, лiтаки, Ульяновськ та конкретно про ╖╖ ШВЛП стихли. Василько вже просто вiдпочивав, хоча брати йому в тому "допомогти" i не могли, хiба що у недiлю. Але деякi шкiльнi друзi у нього в селi залишилися, хоча теж вже працювали у колгоспi - ось вони й були його компаньйонами у лiтнiх розвагах, а головне уважними слухачами. Коли Васильку стало вже нiчого розповiдати, батьки переключилися на iнженера-будiвельника, хоча його розповiдi й були бiльш проза╖чними.

Та ось вже настав час випроводжати Iллю до далекого Харкова, хоча той йому таким вже далеким i не здавався - за 3 роки вiн до нього (чи навiть повз нього) вдосталь намандрувався. Тепер вже всi в родинi тримали кулаки за нього. I по╖хав вiн у Харкiв у сво╖й параднiй вiйськовiй формi з погонами молодшого сержанта - тепер вся родина могла побачити цього колишнього вояку у всiй його красi. Бiльшiсть армiйцiв пiд час вступу у ВНЗ вiддавали перевагу саме вiйськовiй формi - це дозволяло вiдрiзняти ╖х вiд ще недавнiх школярiв i давало надiю на поблажливiсть викладачiв, якi будуть приймати у них iспити.

I поки Iлля у тiй колишнiй столицi Укра╖ни складав iспити, надiйшов лист вiд Олександра, у якому вiн нарештi прояснив ситуацiю. Виявилося, що вiн дiйсно проведе наступнi 2 роки в столицi Радянського Союзу. Та це був не перевiд на нове мiсце служби - Олександра Золотаренка командування частини направило на навчання у вищу вiйськову академiю. I знаходилася вона не поблизу Москви, а у самiй столицi. Це була вiйськова орденiв Ленiна i Жовтнево╖ Революцi╖, Червонопрапорна академiя бронетанкових вiйськ iменi Маршала Радянського Союзу Р. Я. Малиновського - вищий вiйськовий навчальний заклад Збройних Сил СРСР, який займався пiдготовкою старших i вищих офiцерiв командно-штабного профiлю та iнженерiв-механiкiв для танкових вiйськ. Заснована вона була на пiдставi постанови Ради Працi i Оборони СРСР наказом Реввiйськради СРСР ще у травнi 1932-го року. Створена вона була на базi факультету механiзацi╖ i моторизацi╖ вiйськово-технiчно╖ академi╖ iменi Ф. Е. Дзержинського i Московського автотракторного iнституту iменi М. В. Ломоносова, i називалася Вiйськовою академi╓ю механiзацi╖ i моторизацi╖ РККА (ВАММ РККА) iменi Й. В. Сталiна. Пiсля вiйни одночасно з навчальним процесом зросла роль науково-дослiдно╖ роботи в академi╖. Вченi академi╖ брали участь у розробках найважливiших проблем розвитку бронетанково╖ технiки, теорi╖ бойового застосування танкових вiйськ, забезпечення i органiзацi╖ дiяльностi танкових вiйськ.

Цiкавим було й саме розташування академi╖ бронетанкових вiйськ. Вона дислокувалася в ╢катерининському палацi, якiй розташовувався у старому московському районi Лефортово (1-й Червонокурсантський про╖зд). Лефортово був одним iз найстарiших iсторичних районiв мiста Москви, який розташовувався на березi рiчки Яуза у Пiвденно-Схiдному адмiнiстративному окрузi мiста Москви. Що ж стосу╓ться самого ╢катерининського палацу (вiн називався також Головiнським палацом або ╢катерининськими казарми), то це був палаце-парковий комплекс у Москвi, побудований для Катерини II-╖ на мiсцi iмператорського палацу Анненгоф.

Батьки порадувалися за сина, що той 2 роки проведе у Москвi, а потiм цiлком вiрогiдно пiде на пiдвищення. Ось тiльки ╖м було трохи дивним те, що Сашку доведеться знову навчатися у його далеко вже не юнацькому вiцi - коли вiн закiнчить академiю, то йому вже виповниться 37 рокiв.

Та всi цi батькiвськi радощi, хвилювання та здивування за одного сина вiдiйшли на другий план, коли нарештi надiйшла з Харкова телеграма вiд iншого сина, у якiй той рапортував, що прийнятий до харкiвського полiтехнiчного iнституту. Та невдовзi повернувся додому на короткочасний вiдпочинок (i збори) й сам винуватець цi╓╖ радiсно╖ подi╖.

-- Так, Iлько, розкажи, як проходила здача тобою тих iспитiв, -- попрохала мама сина, коли нарештi стих гамiр, пов'язаний iз його прибуттям додому.

-- Ой, мамо, ну що там розповiдати. Всi мо╖ брати й Тоня скiльки за сво╓ життя тих iспитiв довелося складати... Всi вони однаковi, хiба що рiзного ступеню складностi.

-- А ось менi в життi тих iспитiв не довелося складати, -- сумно простягла Наталiя Карпiвна.

-- Якщо ти ма╓ш на увазi шкiльнi чи iнститутськi iспити, то тобi, можна сказати, пощастило, -- посмiхнувся син, та одразу став серйозним. -- Та ти за сво╓ життя стiльки набагато складнiших iспитiв склала, за що честь тобi й хвала.

-- То, мабуть, так. Життя прожити - не поле перейти. Дiйсно, саме життя тобi такi iспити улаштову╓, що згодом часом навiть диву╓шся, згадуючи щось - i як тiльки ти змiг подолати ту перешкоду, той житт╓вий iспит. Ну, добре. Отже i ти незабаром полишиш нас, i на цiлих п'ять рокiв, -- настрiй мами рiзко погiршився.

-- Мамо, та не сумуй ти. Я ж буду щорiчно при╖жджати додому. А можливо, що й двiчi на рiк - не така вже дальня путь до Харкова, ну 1,5-2 доби. Так що я зможу хоча б iнодi й на зимовi канiкули при╖здити. Я ще не знаю, яка буде тривалiсть зимових канiкул. А ви ж з татом не самi - Петько з Марiчкою разом з вами живуть. А скоро у тебе ще й онук чи внучка з'явиться, -- вагiтнiсть Марi╖ була вже помiчена i хлопцями.

-- Так, -- настрiй Наталi╖ одразу став полiпшуватися, -- ти, мабуть, ма╓ш рацiю. Добре, вiдпочивай, набирайся сил для навчання у чужому мiстi. Хоча того часу вiдпочинку у тебе вже залишилося з Гулькин нiс.

Набагато серйознiша розмова вiдбулася у Iллi вже з батьком, коли той повернувся з роботи.

-- Так, те що ти поступив в iнститут, ми вже зна╓мо. Дяку╓мо, що сво╓часно повiдомив про це. А тепер розкажи на яку саме спецiальнiсть тебе прийняли.

-- На ту, що я й планував. Назива╓ться вона "Металорiзальнi верстати та системи", а точнiше "Технологiя машинобудування та металорiзальнi верстати". Я ж планував розробляти саме металорiзальнi верстати. Ось вивчусь i буду ╖х будувати, i сподiваюся, що навiть з автоматикою - щоб полегшувати працю людинi.

-- Так, це гарна думка. Багато важко╖ роботи iсну╓, то хоча б частину ╖╖ потрiбно полегшувати для людей. А сам iнститут у Харковi гарний?

-- Та я поки що з ним недостатньо ознайомлений. Ну, iнститут як iнститут.

Та батьковi цi╓╖ вiдповiдi було, вочевидь, замало. А тому довелося сину витягати iз закоулкiв сво╖х пам'ятi хоча б короткi уривки того, що вiн бачив на територi╖ ХПI. А потiм ще довелося й про саме мiсто, у якому знаходився той полiтехнiчний iнститут, розповiсти трохи (бо за 2 рази вступу в рiзнi його iнститути вiн ще не був з ним добре ознайомлений). Нарештi батько задовольнив свою допитливiсть. Пiсля цього поговорили ще й про подi╖ у кра╖нi. Оскiльки нiяких особливих подiй найближчим часом не вiдбулося, то якось само так вийшло, що згадали вiдносини СРСР з Кита╓м. З цим братнiм народом Радянський Союз пов'язували давнi дружнi узи, Михайло Лаврентiйович навiть згадав про службу Лаврентiя у цiй кра╖нi. Ще зовсiм недавно над великими просторами радянсько╖ ╢вразi╖ летiли слова пiснi "Москва-Пекiн", китайська музика звучала в нашому радiоефiрi, i всi були впевненi, що "росiянин з китайцем - брати навiк". Але нещодавно буквально вiдразу все перевернулося. Вiдносини з Кита╓м погiршилися ще минулого року, а далi вони ставали все гiршими. Протирiччя у вiдносинах мiж КПРС i КПК наприкiнцi 50-х - початку 60-х рокiв почали проявлятися з цiлого ряду принципових питань. I ось кiлька днiв тому у газетах з'явилося повiдомлення, що з Китаю у зв'язку з погiршенням радянсько-китайських вiдносин вiдзиваються всi радянськi фахiвцi i технiчний персонал. А ще через тиждень, 25-го вересня у заявi ЦК КПРС стане засуджуватися догматизм китайського керiвника Мао Цзедуна.

Та нарештi i ця тема була завершена. Iлля навiть зiтхнув з полегшенням - батько у розмовах на старiсть ставав все бiльш прискiпливим (хоча й до того вiн полюбляв ╜рунтовнi бесiди), а тому задовольнити його цiкавiсть ставало все важче. Хоча його можна й зрозумiти - вiн жив лише родиною та новинами у кра╖нi, оскiльки вже кiлька десятилiть нiкуди з села чи з Нестерiвцiв не ви╖жджав. Саме тому вiн i просив дiтей бiльш детально iнформувати його про все.


* * *


Час спливав, i ось вже всi дiти, що зараз мешкали (чи мешкатимуть) в iнших мiстах, роз'╖халися за сво╖ми призначеннями. Знову у домiвцi повiяло сумом i тишею. Тепер хоча б iнодi бесiди батькiв велися лише з Петром та Марiчкою пiд час вечерь. Та про якi новини можна було сподiватися у родинi, що проживали пiд одним дахом?.. А тому Михайло та Наталiя бiльше спiлкувалися помiж собою, здебiльшого щось згадуючи чи даючи волю мрiям, здогадкам тощо. I одного вересневого вечора необережно кинута Михайлом фраза призвела й дiйсно до цiкаво╖ розмови. Подружжя, сидячи, слухали радiо (чи вдавали, що слухають), по якому транслювалася якась не дуже цiкава передача. Скорiш за все, вони обо╓ були просто зануренi у якiсь сво╖ думи. I тому знайшла пiдтвердження саме та фраза Михайла.

-- Скоро вже й Марiчка жiнкою стане, -- тихо, немовби розмовляючи сам з собою, простягнув Михайло.

-- Отуди тобi! Що ти там таке говориш? -- здивувалася почувши такi слова Наталiя. -- Скоро Марiя жiнкою стане. А вона що, зараз дiвка? Та вона вже бiльше року, як жiнка.

-- Тобто, ти це визнача╓ш за принципом, що чоловiком стають в бою, а жiнкою - в лiжку? -- посмiхнувся ╖╖ чоловiк.

-- Ну, так, -- посмiхнулася й Наталiя. -- А як iнакше?

-- А ось у мене дещо iнший погляд на такi речi.

-- Ну, i який же у тебе погляд, хiба вiн може бути iншим?

-- Як на мене, то може.

-- Та-а-к, цiкаво, -- вже й зовсiм розсмiялася Наталiя. -- Цiкаво навiть послухати - як мужик подiля╓ баб на дiвок та жiнок.

-- Можливо, що й цiкаво. Та менi зда╓ться, що й ти пристанеш до мо╓╖ думки.

-- Навiть так?

-- Саме так. Ось скажи менi, Наталя, яке головне призначення жiнки?

-- О, Господи! Та у жiнки тих призначень стiльки, що й не перераху╓ш. I за чоловiка турбуватися - щоб вiн був нагодований, ходив у чистому одязi, i куховарити, i хату у порядку тримати, i за худобою доглядати, та й за дiтьми теж, i прати, i на городi поратись... О-о, -- махнула вона рукою, -- я всього й не перелiчу.

-- То все вiрно, -- спокiйно промовив Михайло. -- Але то все не головне. Хоча ти й зачепила одним словом те, на чому я хотiв наголосити.

-- А що ж тодi головне, як не все це? -- здивувалася Наталiя. -- Ну, говорячи про турботу за чоловiком, я мала на увазi й iнше...

-- Зачекай, -- перебив ╖╖, розсмiявшись чоловiк. -- Я зовсiм не про це мову веду. Коли я говорив про головне призначення жiнки, то я мав на увазi яке ╖╖ природне призначення. Для чого Господь створив жiнку, чого чоловiки аж нiяк не можуть виконати? А може лише саме жiнка?

-- Он ти про що? Тобто, народити дитину?

-- Саме так, Наталя. Жiнка у природi ма╓ свою унiкальну функцiю, головне ╖╖ призначення це виношувати, народжувати i вигодовувати нову людину. Саме жiнка ╓ продовжувачем роду людського, функцiя чоловiка у цьому мала. Якби не iснувало у свiтi жiнок, то не iснувало б i людства взагалi. Народжувати дiтей - оце i ╓ головне призначення жiнки! А куховарити, прати тощо, то все другорядне.

-- Так, у цьому я з тобою погоджуюся, -- поважно простягнула Наталiя, покачуючи головою.

-- Отож я i вважаю жiнок без дiтей просто недолугими свiрiстелками. Зна╓ш, ╓ такий птах - свiрiстелка, або у нас ╖╖ називають омелюх.

-- Знаю, це така собi гарненька пташка з м'яким шовковистим оперенням та гарним чубчиком на головi. А крила у не╖ чорнi з жовтими i бiлими смужками.

-- О-о, саме вона. Пташка iз ряду горобцеподiбних, щоправда разiв у два бiльша за того ж горобця. Скорiше, мабуть, iз роду дроздiв, бо у не╖ i голос гарний - такi собi флейтовi трелi вида╓.

-- Флейта - це ж дудка така?

-- Так.

-- Ось чому ╖╖ й називають свiрiстелкою, бо у не╖ i спiв дiйсно немовби у дудки, яка вида╓ свiрiстящi звуки. Зачекай, а до чого тут пташка? -- нарештi отямилася Наталiя.

-- Я ж тобi казав, що жiнки без дiтей - це як тi ж свiрiстелки. Вони гарненькi собою i щебечуть як тi ж пташки. Та вони, так би мовити, пустомелi, базiки, порожнi люди. Така жiнка не викону╓ свого прямого природного призначення - не народжу╓ дiтей. Вона наводить рiзнi причини того, чому не ма╓ чи не хоче мати дiтей. Багато хто з них вiдкладають цю справу "на потiм", та так i залишаються без дiтей. Цi жiнки его╖стки, якi живуть лише собi на втiху. Ось чому я не можу називати ╖х справжнiми жiнками. Ось ти молодець, бо упоралася за п'ятьох жiнок.

-- А чому за п'ятьох? Мишко, адже у нас було десятеро дiтей.

-- Розумi╓ш, Наталя, народити за все сво╓ життя лише одну дитину - це не такий вже й великий подвиг.

-- Як так?! Ти ж сам казав, що жiнка обов'язково ма╓ народити дитину.

-- Я й зараз можу це повторити. Але одна дитина не може розв'язати демографiчно╖ проблеми. I не лише у нас в кра╖нi, але й в цiлому на Землi.

-- Яку ще проблему ма╓ розв'язати дитина? -- почала вже сердитися Наталiя. -- Ти можеш говорити простiше, а не сво╖ми зарозумiлими словами?

-- Добре, зараз поясню яснiше. Ось слухай. Коли помруть мати й батько тi╓╖ уявно╖ дитини, то вона залиша╓ться одна. Я не маю на увазi самотнiсть, а те, що у ╖╖ роду було дво╓ людей, а зараз лишилася одна людина. Кожне подружжя, щоб рiд людський хоча б не зменшувався, повинне обов'язково народжувати не менше двох дiтей.

-- А-а-а, он воно як... То так би й казав. Це менi зрозумiло. Так, ти ма╓ш рацiю - саме так повинно бути.

-- Ось через те я й сказав, що ти впоралась за п'ятьох подружжiв. Ти молодець!

-- Ми молодцi, бо й ти менi допомагав.

-- Господи! -- розсмiявся Михайло. -- Та яка там моя допомога... Не говори дурниць.

-- Е-е, нi, -- серйозно вiдповiла його дружина. -- Ти не смiйся, ти не про те подумав. Я маю на увазi, що ти допомагав менi виховувати наших дiтей. Народити дитину не так вже й складно, складно ╖╖ виростити i виховати справжньою людиною. Саме цим ти займався, i саме через це у наших дiтей все склада╓ться добре. Ти був добрим вихователем, Мишко.

-- О-о, -- поважно й здивовано промовив Михайло. -- А ти таки й справдi молодець. Ач, як на старiсть заговорила, як справжнiй фiлософ.

-- А то! Не вважай мене такою вже дурою.

-- Я так нiколи i не вважав. Та й взагалi, не може бути нерозумною мати десятьох дiтей.

Михайло пiднявся зi стiльця, пiдiйшов до дружини й нiжно обiйняв ╖╖.


РОЗДIЛ 5


Що рiк наступний нам готу╓?


А далi вересень, як талановитий художник, взявши в руки полотно i кистi, неспiшно почав розфарбовувати пониклу рослиннiсть в строкатi кольори. Спочатку вiн поклав позолоту на верхiвки дерев, потiм додав трохи вiдтiнкiв кущам, фарбуючи осiнню природу в бiльш яскравi кольори. Саме тому жодна пора року не вигляда╓ так чудово i зворушливо, як природа восени. I небо поки що пронизливо блакитне, високе, лине вгору сонце, що прагне пiднятися якомога вище. Та ось вже верхiвки дерев все бiльш вкриваються легкою позолотою, i почина╓ кружляти в повiтрi, опадаючи, пожовкле листя. Ця святкова осiння акварель пробуде недовго, потiм фарби змiняться вже на бiльш холоднi тони, якi набухнуть i стануть якимось похмурими. А вже наступний мiсяць жовтень золотом покри╓ майже все дерево, i настане славна пора теплих днiв - бабине лiто. Цей перiод осенi назива╓ться "бабиним лiтом" у схiдних i захiдних слов'ян. У пiвденних слов'ян (в Болгарi╖, Сербi╖ та Македонi╖) його називають "циганським лiтом", в нiмецькомовних кра╖нах - "старечим лiтом" (точнiше, "лiтом лiтнiх жiнок" - Altweibersommer), в Голландi╖ - "пiслялiтом", в Пiвнiчнiй Америцi - "iндiанським лiтом". А ось в Iталi╖ ця пора року традицiйно назива╓ться "лiтом Святого Мартiна", у Францi╖ ж - "лiтом Святого Денi". Чотири роки тому народний поет Володимир Сосюра написав про цю пору року такi чудовi рядки:

Лiто бабине, бабине лiто...

Серце чу╓ осiннi путi...

Хтось заплутав зажуренi вiти

В павутиння нитки золотi.

Листя слуха╓ вiтру зiтхання

I згорта╓ сво╖ прапори.

На покiрну красу умирання

Сонце дивиться сумно згори...

Пiсля розмови Михайла з дружиною про головне призначення жiнки пройшло десь з пiвтора мiсяцi. А далi вiдбулася подiя, пiсля яко╖ у просторому домi Золотаренкiв вже надовго розвiялися сум i тиша - одразу пiсля Жовтневих свят, 9-го листопада Марiчка народила доньку.

-- Ну що, як назвали доньку? -- через пару днiв запитала Петра мама.

-- Тамарою.

-- А чому саме Тамара?

-- На честь Марi╖но╖ мами.

-- А-а, зрозумiло. Ну що ж, Тамара, то й Тамара. Тамарочка... Нове iм'я з'явилося у нашiй родинi.

Звичайно, син Наталi╖ Карпiвни радiв новонародженiй, про Марiчку годi було й казати. Та, мабуть, бiльше за самих батькiв радiла сво╖й новiй внучцi Наталiя Карпiвна - тепер вона знову буде при дiлi. Крiм того, Тамара стала для Наталi╖ та Михайла ювiлейною десятою онукою. Ранiше вони мали десятьох дiтей, а тепер у них вже ╓ й десятеро онукiв. Та вони чудово розумiли, що це ще далеко не кiнець - будуть у них ще онуки. А тому зараз ╖м лишалося поки що лише гадати, хто наступний з ╖х дiтей пораду╓ сво╖х батькiв таким радiсним черговим дарунком, та й взагалi, скiльки ╖х буде всього...

Два останнi мiсяцi десятилiття, яке ось-ось мало передати естафету 60-м рокам, пробiгли для Наталi╖ дуже швидко. Тепер вона знову одночасно iз заклопотанiстю домашнiм господарством була зайнята ще й доглядом за маленькою дитиною. Звичайно, Марiчка була поки що у декретнiй вiдпустцi, а тому повнiстю могла присвятити себе догляду за сво╖м первiстком. Але ж це був саме первiсток, досвiду молодiй мамi поки що бракувало, а тому вона аж нiяк не цуралася допомоги свекрухи, прислуховуючись до ╖╖ порад, адже допомога Наталi╖ Карпiвни дозволяла ╖й трохи перепочивати вдень пiсля часом досить безсонних ночей. Та ось настав вже перший день нового року. Вiдсвяткували прихiд Нового року вся родина разом, при цьому лiжечко маленько╖ Тамарочки перенесли поближче - до спальнi хазя╖в будiвлi, i святкували при вiдчинених дверях, прислухаючись чи не "покличе" маму чи бабусю мале дитя.

А розпочався новий 1961-й рiк визначною подi╓ю в життi кра╖ни - 1-го сiчня в СРСР розпочалося проведення грошово╖ реформи. Реформа мала характер деномiнацi╖ - всi грошовi знаки, що були в обiгу й на ощадних книжках громадян мали були обмiненi на новi у спiввiдношеннi 10 : 1. При цьому зберiгали свою колишню вартiсть лише монети номiналом в 1, 2 та 3 копiйки. У тiй же пропорцi╖ 10 : 1 були зниженi цiни на товари та послуги, а також доходи, у тому числi й заробiтна плата. Якщо у 1960-му роцi середня зарплата складала 783 карбованцiв, то у 1961-му роцi вона становила 81,3 карбованця. Багато це було чи мало? Можна порiвняти з цiнами на основнi продукти харчування. Так, наприклад, 1 кг житнього хлiба коштував 16 копiйок, пшеничного - 28 копiйок, вершкового масла - 3 крб. 60 коп., ковбаси "Отдельная" - 2 крб. 20 коп., м'яса яловичого - 2 крб., картоплi - 10 копiйок. Досить ситний обiд в ╖дальнi (борщ, гуляш з картопляним пюре, склянка сметани, компот, ватрушка) коштував 0,8-1,0 крб.

Жити, начебто, можна, та, все ж, простому люду не так вже й шикарно. Постанова про змiни цiново╖ полiтики кра╖ни i замiнi грошей була прийнята i пiдписана у Наркомфiнi СРСР ще у 60-му роцi. Це було зроблено в основному через збiльшення курсу долара по вiдношенню до рубля: до реформи 1 долар коштував 4 карбованцi, пiсля реформи - 90 копiйок. Змiна золотого еквiвалента свiдчила про певну девальвацiю. А тому наслiдки цього кроку були для радянських людей не дуже радiсними, тому що поступово iмпортнi товари стали переходити в розряд дефiциту, пiдвищилися магазиннi ринковi цiни i знизилася якiсть магазинних продуктiв.

Люди не так швидко звикли до нових грошей, хоча тi були оформленi досить гарно. Та довелося звикати досить термiново, тому що обмiн старих грошей на новi був завершений 1-го березня. Слов'янський народ завжди був мастаком на рiзнi вигадки й умiв оцiнювати подi╖ по-сво╓му - з певним гумором. Якщо це вiдбувалося навiть в страшнi часи голодомору 1932-1933-го рокiв, то що вже казати за бiльш сприятливi часи. З таким сво╓рiдним гумором Михайлу Золотаренку за сво╓ життя довелося стикатися чимало разiв, ось i в один iз днiв наприкiнцi лютого вiн також посмiявся. Про це вiн, також зi смiхом ввечерi повiдомив сво╖й дружинi. А справа була такою. В обiдню перерву Михайло зайшов у станцiйний буфет перекусити й купити сво╖ улюбленi цигарки - тi закiнчилися. I ось розраховуючись саме за цигарки, вiн почув збоку голос:

-- Фантиками розрахову╓тесь, Михайло Лаврентiйович.

Золотаренко повернув голову вбiк. Поруч, з посмiшкою на устах, стояв дiльничний майстер Руденко, який тiльки-но пiдiйшов до ларька.

-- Якими ще фантиками, Сергiй Федорович? -- здивувався Михайло. -- У мене зараз вже нема╓ малих дiтей - нема╓ й кому цукерки купляти.

-- Та я не про тi фантики мову веду, -- вже й зовсiм розсмiявся Руденко.

-- А про якi ж?

-- Про тi, що ви в руках трима╓те. Ви пам'ята╓те, як у народi називали старi грошi?

-- Та як ╖х тiльки не називали. Хiба все запам'ята╓ш.

-- ╥х в основному називали "онучами Сталiна". Розмiри у них були значнi, хоч ноги ними обмотуй, тим паче, що цiнностi вони особливо╖ не являли - завжди доводилося ╖х цiлу кипу з собою носити, якщо планував купити якусь цiнну рiч.

-- Ну, було таке. То й що?

-- Отож. А новi грошi зараз i прозвали "хрущовськими фантиками". Вони ж значно меншi за сталiнськi, за розмiром та й за розмальованiстю бiльш нагадують тi ж самi фантики.

-- Ну й ну, -- вже й собi розсмiявся Золотаренко. -- Ну й швидкий у нас народ на рiзнi вигадки, на рiзнi прiзвиська.

I вигадливий народ мав, мабуть, рацiю, нарiкаючи так новi грошi. За розмiром грошi зразка 1961-го року були набагато менше старих. Так, наприклад, 100 карбованцiв 1947-го року мали розмiри: 228 × 115 мм, а 100 карбованцiв 1961-го року - 140 × 71 мм. Тобто, площа ново╖ банкноти була у 2,63 рази менша за колишню.

На початку року вiдбулася ще одна подiя. I хоча вона напряму не стосувалася СРСР, та все ж мала iсторичне значення i в подальшому стане пов'язаною iз усi╓ю свiтовою спiльнотою i Радянським Союзом зокрема. 20-го сiчня Джона Фiцджеральда Кеннедi, який у листопадi минулого року перемiг на президентських виборах у Сполучених Штатiв Америки, було урочисто проголошено 35-м Президентом США. Вiн став першим президентом-католиком i наймолодшим президентом в iсторi╖ кра╖ни - першим президентом, який народився у ХХ-му столiттi (травень 1917 р).

А далi настав перший весняний мiсяць, який був ознаменований новими досягненнями кра╖ни в галузi осво╓ння Космосу. 9-го березня в Радянському Союзi був виведений на орбiту i в той же день успiшно здiйснив посадку в заданому районi четвертий космiчний корабель-супутник. Вага корабля без останнього ступеня ракети-носiя складала 4700 кiлограмiв. На кораблi була встановлена кабiна з пiддослiдною твариною - собакою Чорнушкою та iншими бiологiчними об'╓ктами, а також телеметрична i телевiзiйна системи. А 25-го березня в Радянському Союзi виведено на орбiту вже п'ятий корабель-супутник. Вага супутника становила 4695 кiлограмiв (без урахування ваги останньо╖ ступенi ракети-носiя). У кабiнi корабля теж була пiддослiдна тварина - собака Зiрочка й iншi бiологiчнi об'╓кти. Пiсля виконання намiчено╖ програми дослiджень корабель-супутник в той же день по командi приземлився в заданому районi. Основною метою цих запускiв було подальше вiдпрацювання конструкцi╖ корабля-супутника i встановлених на ньому систем, що забезпечують необхiднi умови для польоту людини.

Та всi цi запуски були лише прелюдi╓ю до тi╓╖ подi╖, всесвiтньо╖ подi╖, яка станеться невдовзi. 12-го квiтня в СРСР вранцi, о 09:07 за московським часом здiйснено успiшний запуск в космос космiчного корабля "Восток" з людиною на борту. Перший радянський космонавт Юрiй Олексiйович Гагарiн облетiв планету за 108 хвилин i благополучно повернувся на Землю.

Цю подiю за збiгом обставин Михайло Лаврентiйович зустрiв у Хмельницькому, у вiдрядженнi. Його туди визвали, щоб обговорити всi питання, пов'язанi iз його виходом на пенсiю. П'ять рокiв тому вiн дав дружинi слово, що у 65 рокiв все ж пiде на пенсiю. Та допрацювавшись до цього вiку, йому дуже не хотiлося того робити. Вiн мав ще достатньо сил, щоб продовжувати працювати. Та головним було те, що вiн не мiг собi уявити, чим буде цiлодобово займатися вдома. Ну, у Наталки хоча б ╓ зараз турбота про маленьку Тамарочку, а що буде робити вiн?.. Як то кажуть, свиням хвости крутити? Та слово вiн давав, а його потрiбно було виконувати. Можливо, з дружиною вiн ще змiг би домовитися з цього приводу, але його начальство рiшуче тримало курс на омолодження периферiйних керiвних кадрiв. I Золотаренка вже попереджували, що у квiтнi ма╓ бути завершений його трудовий стаж, настала пора йому просто вже вiдпочивати. I ось в обласному центрi мали бути обговоренi всi органiзацiйнi питання з приводу урочистих проводiв Михайла Лаврентiйовича на пенсiю - сво╓ю роботою вiн заслужив такi почестi.

Та зараз Золотаренко поза сво╓╖ волi став свiдком тих подiй, якi вiдбувалися у не такому вже й великому мiстi. А подi╖ заслуговували на увагу, навряд чи в селах вiдбувалося щось подiбне. У мiстi зараз царювала святкова атмосфера, на вулицях люди виражали бурхливу радiсть, у рiзних районах мiста люди збиралися на стихiйно органiзованi мiтинги, а в його центрi вiдбувалася стихiйна демонстрацiя з творчо оформленими колонами. Яких тiльки транспарантiв в захватi не пiднiмали над головами демонстранти: "Наша людина в космосi!", "Ранок ново╖ ери", "Ми першi!", "Космос наш!", "Земля-Космос-Земля. Ура!", "Гагарiну ура!", "Слава першому радянському космонавту!"... Щоправда, газети замовчували той факт (та кореспонденти цього й не знали) що пiд час польоту Гагарiна вiдбулося щонайменше з десяток нестандартних ситуацiй рiзного ступеню складностi, якi могли призвести до катастрофи. А пiд час спуску на землю Гагарiн взагалi прощався зi сво╖ми друзями, крикнувши: "Я палаю, прощавайте, товаришi!". Справа у тому, що до того часу нiхто ще не мав уявлення про те, як виглядатиме проходження космiчним кораблем щiльних шарiв атмосфери. А тому пiд час спуску, побачивши в iлюмiнатор, що космiчний корабель охоплений бушуючим полум'я, Гагарiн i подумав, що корабель пала╓. Та насправдi тертя жаростiйко╖ обшивки космiчного корабля об атмосферу iз виникненням полум'я - це звичайний робочий момент польоту, який вiдбуватиметься завжди.

А тим часом на однiй з вулиць мiста особливу честь люди надали якомусь незнайомому вiйськовому в льотнiй формi - качали того на руках. I звiдки вiн тiльки взявся у Хмельницькому? Мабуть, при╖хав провiдати рiдню iз Старокостянтинова - мiсто, що знаходилося у 48 км на пiвнiч вiд обласного центра (на пiвдорозi мiж Хмельницьким та Шепетiвкою). Там знаходилися вiйськовi частини бомбардувально╖ авiацi╖, а пiзнiше стануть базуватися ще й лiтаки винищувально╖ авiацi╖.

У день польоту Юрiя Гагарiна та в наступнi днi по всiй кра╖нi митт╓во розкупалися всi газети. Саме з них жителi провiнцiйних мiст та сiл (телебачення там поки що не було) дiзнавалися останнi новини, пов'язанi з польотом Юрiя Гагарiна. А газети були рясно усiянi рiзноманiтними свiтлинами, присвяченими польоту першо╖ людини в космос. Ось в газетi опису╓ться та iлюстру╓ться зустрiч Гагарiна, яка вiдбулася 14-го квiтня на Внуковському аеродромi, до того ж з усi╓ю параднiстю, яка лише можлива - радiо, телебачення, короткий мiтинг. А далi кортеж з першим космонавтом на чолi урочистого ескорту вирина╓ iз Внуково. Попереду, у вiдкритiй "Чайцi", прикрашено╖ квiтами, ╖дуть Юрiй Гагарiн з дружиною Валентиною i Микита Сергiйович Хрущов. Гагарiн, стоячи, вiтав москвичiв. Уздовж всi╓╖ траси стояли натовпи людей - всi хотiли бачити першого космонавта - якi вiтали трiумфатора криками "Ура!", махали плакатами i устеляли машину й саму трасу квiтами - i це в серединi квiтня! А в самiй Москвi багато людей, щоб краще побачити Гагарiна - через натовп не пробитися - пiднiмалися навiть на дахи будинкiв.

Все це пересiчнi громадяни радянських глибинок побачать (немовби вживу) дещо пiзнiше iз спецiально╖ кiнохронiки присвяченiй цiй визначнiй подi╖, яка буде транслюватися перед кожним сеансом будь-якого художнього фiльму. Спочатку показали зустрiч Гагарiна а аеропорту, куди той прилетiв з Куйбишева на лiтаку Iл-18. Спустившись з трапу лiтака, Юрiй Олексiйович крокував килимовою дорiжкою на доповiдь Хрущову (який чекав його на спецiально встановленiй урядовiй трибунi) про свiй успiшно виконаний полiт. I в цей час у Гагарiна розв'язався шнурок на черевику. Хвилювання - як би перший космонавт не перечепився через нього i не впав - передалося навiть глядачам в кiнозалi. Та все завершилося нормально. Адже, вiд розв'язаного шнурка ще нiхто нiколи не падав. Та й був це, як з'ясувалося значно пiзнiше, не шнурок, а пiдтяжка на носковi. У цей час носки виготовлялися без резинок, а тому на iкрах нiг носили пiдтяжки, щоб носки не сповзали. Отож у Гагарiна i вiдчепилась одна одна iз пiдтяжок, яка й телiпалася на черевику. Але справа навiть не в цьому - той розв'язаний шнурок (чи пiдтяжка) стали тi╓ю зворушливою деталлю, яка раптом показала всiм, що Юрiй Гагарiн - звичайна людина, а не якийсь там небожитель. Ця побутова деталь лише лише додала народно╖ любовi Гвгарiну. А далi, вже на Червонiй площi Микита Хрущов вручив Юрiю Гагарiну Золоту зiрку "Героя Радянського Союзу" та присво╖в нове звання "Льотчик-космонавт СРСР".

Та цiкавим було те, що це була вже не перша нагорода Юрiя Олексiйовича у цi днi. На мiсцi посадки (неподалiк вiд м. Енгельс в районi сiл См╓ловка i Пiдгiрне) Гагарiну була вручена його перша нагорода за полiт в космос - медаль "За осво╓ння цiлинних земель". Згодом така ж медаль вручалася на мiсцi посадки й iншим космонавтам. На перший погляд дещо дивна нагорода. Та нiчого дивного у цьому не було. Чотири роки тому, 27 серпня 1957-го Радянський Союз пiднiс сюрприз всьому свiту, здiйснивши успiшний запуск мiжконтинентально╖ балiстично╖ ракети, яка досягла мети в заданому районi. Тi ж самi США не очiкували подiбного ривка СРСР у гонцi озбро╓нь. Повiдомлення ТААС про запуск першо╖ мiжконтинентально╖ ракети Р-7 багато хто розцiнював як черговий радянський блеф. Спецслужби США прекрасно знали, що, не дивлячись на успiшне випробування ядерно╖ збро╖, потужних засобiв ╖х доставки через океан в СРСР нема╓. Яким же чином Радянському Союзу в та╓мницi вiд усього свiту вдалося цього досягти? Саме завдяки найбiльшому в свiтi ракетно-космiчному комплексу "Байконур".

Але до чого тут цiлиннi землi? Справа у тому, що осво╓ння цiлинних земель в СРСР одночасно було й операцi╓ю "Прикриття". 23 лютого 1954-го року пленум ЦК КПРС прийняв рiшення про осво╓ння цiлинних земель для приховування перемiщення вантажiв на космодром "Байконур", який споруджувався в трьохстах кiлометрах вiд казахського села Байконир. Для дезорi╓нтацi╖ ймовiрного противника поблизу самого села були побудованi камуфляжнi споруди ("обманний космодром"). Щоб забезпечити та╓мницю дiйсного будiвництва була здiйснена, так звана, операцiя прикриття: одночасно з будiвництвом космодрому здiйснювалася гiгантська за сво╖ми масштабами програма осво╓ння цiлинних i перелогових земель. Основна частина тих, хто працював на секретному об'╓ктi, взагалi не уявляли, що вони будують. Будiвництво цього об'╓кта було суворо засекречено, i лише кiлька людей знали про новий об'╓кт "Байконур" все.

I перший полiт людини у Космос запам'ятався Михайлу Лаврентiйовичу на все його подальше життя, не дивлячись навiть на те, що усього через 3 днi його самого величали з нагоди 65-рiччя. Цього разу його День народження дуже вдало припав на суботу. Ушановування ювiляра (i майбутнього пенсiонера) вирiшено було провести по обiду в Будинку культури Нестерiвцiв, там же потiм вiдбувся й невеликий банкет з приводу цi╓╖ подi╖, на якому були присутнi окремi керiвники обласно╖ залiзницi, i де Золотаренку урочисто вручили орден "Трудового Червоного Прапора". А вiн на цей орден цiлком заслуговував. Не так-то й легко пропрацювати на залiзницi 45 рокiв, та ще й не просто звичайним роботягою, а керувати виробничими процесами i пiд час розбудови галузi, i у тяжкi пiсляво╓ннi роки.

А вже наступного дня вiдбулося вiдзначення ювiлею Михайла Лаврентiйовича вдома у Зеленче. Гостей було не так вже й багато - лише сама рiдня, включаючи й по лiнi╖ Наталi╖, тобто Ващенкiв. На святi була бiльшiсть дiтей Михайла та Наталi╖. Не було лише синiв-вiйськових та Василя - тому все ж таки здалеку доводилося добиратися. При╖хав зi свого Костополя i Микола - йому не так вже й далеко було ╖хати. Та як не дивно, при╖хав особисто привiтати батька з таким святом навiть Iлля. I хоча Михайло зрадiв зустрiчi з сином (на зимовi канiкули той не при╖жджав), та його дещо засмутив цей нежданий при╖зд. Як же так - пропускати заняття вже на першому курсi? А що ж далi буде. I вiн наодинцi з сином спокiйно виказав тому сво╓ невдоволення з цього приводу. Та Iлля його заспоко╖в:

-- Тату, я не самовiльно полишив заняття, втiк, як той за╓ць. Я попередив старосту нашо╖ групи й декана факультету.

-- Теж менi попередження - старосту групи... А декана як ти попередив, просто сказав, що тебе не буде на заняттях 2-3 днi?

-- Нi. Все чин чином - я написав заяву, яку вiн пiдписав, пiсля того, як сповiстив йому, що мого батька визначний ювiлей.

-- Точно?

-- Точно, тату. Навiщо б я обманював тебе.

-- Ну, добре. Хоча й не дуже добре, що кiлька занять ти все ж пропустиш.

-- Тату, -- посмiхнувся Iлля, -- ти сам колись був студентом. А тому чудово розумi╓ш, що пропуск кiлькох занять нiяко╖ погоди не робить. Важливi не самi пропуски занять - вони можуть бути по рiзним причинам, у тому числi й по хворобi - а те, як студент самостiйно осво╖ть пропущений матерiал. А я його освою, все буде в нормi.

-- Та-ак, -- простягнув Михайло Лаврентiйович, вже також з посмiшкою, -- швидко ж ти призвича╖вся до iнститутських порядкiв. Добре, закрили цю тему. Тодi просто дякую, що при╖хав i почнемо святкувати.

I свято вдалося. При цьому пiзно ввечерi по╖хали у свiй Кам'янець родини Антонiна та Павла, а Микола й Iлля - вже вранцi у понедiлок. В обiд цього ж дня, коли Михайло вперше не по╖хав чи пiшов на роботу, а залишився вдома, Наталiя попрохала показати ╖й нагороду чоловiка. Орден "Трудового Червоного Прапора" ще толком не бачив i сам Михайло, а тому вiн принiс коробочку з нагородою, витяг орден i вони вдвох його гарно розглянули. А потiм Наталiя чи то запитала у чоловiка чи просто почала розмiрковувати вголос:

-- А менi казали, ще ранiше колись, що тi особи, якi нагородженi такими визначними орденами, мають i якiсь пiльги.

-- Ну, деякi пiльги я й так вже маю, -- посмiхнувся Михайло. -- До того ж вже давно.

-- Якi ще ти пiльги ма╓ш? -- здивувалася Наталiя.

-- Маю пiльги ще з 35-го року. З тих пiр, як отримав звання "Почесного залiзничника". Нагородженi цим знаком залiзничники мають право на безкоштовний про╖зд навiть у вагонах високо╖ категорi╖, якщо вони все ще працюють в галузi або вийшли на пенсiю по старостi.

-- А-а-а, -- розчаровано простягла дружина. -- Ти й так мав ту пiльгу, як залiзничник. Ти мiг ╖здити без квитка на залiзницi.

-- Лише на мiсцевих лiнiях. А пiсля отримання того знака - вже й по територi╖ усього Радянського Союзу.

-- Ну, добре, це зрозумiло, -- махнула рукою Наталiя. -- А якi ж, цiкаво, ти будеш мати пiльги за цей орден?

-- Чого не знаю, того не знаю. Я ж не вiдав, що мене нагородять орденом "Трудового Червоного Прапора", а тому заздалегiдь нiчого не з'ясовував.

-- О, а зараз потрiбно буде з'ясувати.

-- Та з'ясу╓мо. Часу у нас тепер бiльш, нiж досить.

Пiзнiше Михайло з'ясу╓, що особи, якi нагородженi орденом "Трудового Червоного Прапора Союзу РСР", користуються пiльгами по виплатi державного прибуткового податку та ╓диного сiльськогосподарського податку, а також мають право на пiльгове пенсiйне персональне забезпечення, соцiальнi та медичнi пiльги. Вони були майже на однакових пiдставах з особами, визнаними героями працi. Та Михайло не особливо звертав увагу на рiзнi тi пiльги. Пенсiя у нього й так досить висока, дiти забезпеченi, а скiльки ╖м самим зараз, на старостi потрiбно тих коштiв... До того ж ╓ ще сво╓ пiдсобне господарство, яке виручало ╖х навiть у лихi 30-i роки.

А тому вiн спокiйно привчався жити в селi вже нiде не працюючи. А це теж була сво╓рiдна наука, тому що деякi пенсiонери, якi довгий час працювали, пiсля виходу на пенсiю вiдчувають певний дискомфорт, вони вважають, що життя вже закiнчилося, тому що вони, нiбито, зараз нiкому не потрiбнi. Часом це не лише певний дискомфорт, а справжня й важка депресiя, вiд яко╖ людину не так вже просто позбавити. Та то здебiльшого у квартирах багатоповерхiвок, там людина не зна╓, до чого ╖й зараз руки прикласти. У селi дещо простiше - робота у садибi iз пiдсобним господарством завжди знайдеться. Ось i Михайло Лаврентiйович, вiдганяючи вiд себе похмурi думки, намагався тепер бiльше поратися по господарству.

Мiсяць закiнчився тим, що 22-го квiтня у всiх газетах Радянського Союзу опублiковано повiдомлення про присудження Ленiнських премiй за найбiльш видатнi роботи в галузi науки i технiки. За науковi досягнення високо╖ нагороди було удосто╓но багато вiдомих радянських вчених - академiкiв та професорiв, академiк А. Ф. Iоффе - навiть посмертно. Михайло звернув увагу на цю замiтку скорiш за все тому, що й сам отримав у цьому мiсяцi нагороду.

Та все ж, 1961-й рiк прославився не цим. Вiн став i справдi роком космiчно╖ ери, тобто ╖╖ початком. Так, наприклад, 5-го травня у 17:34 за московським часом з мису Канаверал (США) була запущена по балiстичнiй тра╓кторi╖ ракета, на борту яко╖ знаходився пiлот Алан Шепард. Через 15 хвилин пiсля запуску капсула з пiлотом, вiдокремившись вiд ракети, приводнилася в Атлантичному океанi i була пiдiбрана авiаносцем. Це був вже перший космонавт Сполучених штатiв Америки. Ще через 2,5 мiсяцi, 21-го липня з того ж мису Канаверал була запущена ракета з пiлотом Вiрджiлом Грiссомом на борту. Ракета пiднялася по балiстичнiй тра╓кторi╖ на висоту 118 миль (близько 188,8 кiлометра) i через 16 хвилин капсула з астронавтом опустилася в Атлантичному океанi. Кабiна з апаратурою затонула, пiлот же був врятований вертольотом.

Та одночасно продовжувалася космiчна епопея i у Радянському Союзi. Ще через 2 тижнi, 6-го серпня о 9-й годинi за московським часом в Радянському Союзi з космодрому Байконур було здiйснено запуск космiчного корабля-супутника "Восток-2". На борту корабля перебував льотчик-космонавт майор Герман Степанович Титов. Космiчний корабель-супутник "Восток-2" зробив бiльше 17 обертiв навколо земно╖ кулi протягом 25 годин 18 хвилин, i пролетiв понад 700 тисяч кiлометрiв. Вiдповiдно до затвердженого польотного завдання посадка корабля-супутника була проведена в заданому районi Радянського Союзу, недалеко вiд iсторичного мiсця посадки корабля-супутника "Восток-1" з Юрi╓м Гагарiним.

Цей мiсяць принiс ще одну, вже знову мiжнародну новину, подробицi яко╖ стали вiдомi пiзнiше. Та ця новина здивувала й заставила у роздумах почухати потилицю багатьох радянських громадян - 13-го серпня Схiдна Нiмеччина закрила прохiд на кордонi мiж Захiдним i Схiдним Берлiном через Бранденбурзькi ворота. А далi НДР розпочала спорудження так званого Берлiнського муру. Отож, один сусiд вирiшив вiдгородитися вiд iншого кам'яним муром. Це було найбiльш незрозумiло саме селянам. Так, якщо твiй сусiд злодiй i бандит, то, мабуть, потрiбно вiд нього вiдмежовуватися. Але ж Захiдна Германiя у свого сусiда нiчого не крала i нi про якi ╖╖ бешкетування теж не було нiчого вiдомо. Так, лихий сусiд у селi, то непри╓мно, але це були поодинокi випадки. Багато дворiв у селах помiж собою взагалi нiчим не були розмежованi, хiба що якимись кущиками чи деревами. А там навiть кам'яний чи бетонний мур зводять. Дива, та й годi!

Та то вже було згодом, а до того в самий розпал лiта в колишню домiвку з'╖халися одразу тро╓ братiв - студент Iлля, курсант Василько та капiтан Олександр. До того ж Сашко при╖хав вiдпочивати у рiдне село всi╓ю сiм'╓ю. Звичайно, радощiв батькiв не було меж. У Миколи вiдпустка намiчалася наприкiнцi серпня, вiн теж обiцяв при╖хати додому - поки що нiчого його в Рiвненськiй областi не затримувало. Iз дiтей у цьому роцi Наталiя з Михайлом не побачать одного лише Лаврентiя. У минулому роцi сiм'я сина взагалi до рiднi не ╖здила - вирiшили насолодитися Балтiйським морем - там теж чудовий вiдпочинок. А цього року Лавр у листi завчасно вибачився й повiдомив, що вiн з Валентиною на цей раз по╖дуть у Тамбовську область - давно вже не були у батькiв Валi. Можливо, на зворотному шляху, як вiн писав, i заскочать на Хмельниччину, та все ж, скорiше за все, при╖дуть вже у наступному роцi. Звичайно в першу чергу посипалися запитання Олександру, ще б пак - Москва!.. Та, як згодом виявилося, не дуже-то Сашко ту Москву й полюбля╓ - i часу особливого нема╓ по нiй бродити, та й дуже вже велике мiсто.

-- Ну, що, як там Москва? -- звернувся батько до сина з невiсткою, -- подоба╓ться вона вам? Призвича╖лися вже до не╖?

-- Ну, Москва - це, звичайно, не Урал, -- вiдповiв Олександр, -- За рiк проживання у нiй ми-то до не╖ призвича╖лися. Але не скажу, що вона так вже менi до вподоби.

-- Отако╖ тобi! I це ж чому?

-- Та надто вже вона гамiрна i спекотна влiтку, особливо на верхнiх поверхах будинкiв, та ще й у невеличких кiмнатах-хрущовках.

-- Що ще за хрущовки?

-- А-а, ти, мабуть, не чув про таку назву. Зводяться зараз у Москвi, та й у iнших великих мiстах будинки для сiмей - за iнiцiативи самого Генерального секретаря КПРС Микити Сергiйовича Хрущова. Ще з 1958-го року почалося масове будiвництво нових будинкiв. Його девiз, начебто зi слiв того ж Хрущова звучить так: "для кожно╖ сiм'╖ маленьке житло, але сво╓". Воно-то правильно, i в устах Микити Сергiйовича дана теза звучить солодкою казкою. Але житло надто вже мале i не комфортне - маленькi й вузькi кiмнатки, маленька кухня, низькi стелi. Ось цi будинки, бiльше схожi на шпакiвнi, народ ласкаво i нарiк "хрущовками". Щоправда, -- посмiхнувся Сашко, -- багато хто назива╓ ╖х i "хрущобами", вiд росiйського слова трущоба.

-- А у вас квартира iз скiлькох кiмнат? -- запитала мама.

-- З двох.

-- А чому з двох? -- здивувалася Наталiя Карпiвна. -- У вас же тро╓ дiтей. Це неправильно. Чи не так, Мишко? -- повернулася вона до чоловiка. -- Адже у Сашка рiзностатевi дiти.

Та той не встиг зреагувати на ╖╖ запитання, як вiдповiв сам син:

-- Все правильно, мамо. Це ж тимчасове житло. Це по-перше. А по-друге, дiти малi поки що, навiть Ганнусi виповнилося лише 8 рокiв. Так що про стать поки що мова не йде. Якби я отримував житло для постiйного проживання, то iнша справа - тодi потрiбно було б вiдстоювати сiмейнi права. А так, лише на 2 роки... -- махнув вiн рукою. -- Ми до речi, в Камишловi, у нашому гарнiзонi жили у кращiй квартирi. Я б навiть волiв повернутися туди пiсля академi╖. Хто зна, куди мене можуть заслати, а там ми вже дiйсно призвича╖лися, i нам там подоба╓ться.

-- А хiба це можливо? -- здивувався Михайло Лаврентiйович. -- Повинна ж бути якась ротацiя, як менi Петро та Iлько казали.

-- Ну то вона й буде, -- засмiявся Олександр. -- Спочатку Зауралля, потiм, Москва, а потiм знову Камишлов. Ну, а якщо серйозно, то можливо й таке. По-перше, у Камишловi я вiдслужив лише 3 роки. Та не це головне, бо роки навчання в академi╖ можуть сюди доплюсувати. Головне, це те, що б пiсля академi╖ тобi мiсце було - нова, вища посада - у тiй частинi, де ти служиш. А командир частини менi перед академi╓ю пообiцяв, що мiсце буде. Вiн саме й направив мене в академiю, так би мовити, з дальнiм прицiлом. Так що буду сподiватися, що повернуся до сво╖х побратимiв.

-- Ну, тодi добре. Хоча все ж далеченько вiд нас той Урал.

-- Ну, в Москвi мене точно не залишать.

-- Та я це й сам розумiю. Добре, продовжимо за Москву. I яка ж загальна площа вашо╖ квартири у столицi?

-- Ну, майже тридцять три квадратнi метри - 19 м2 + 13,8 м2.

-- Тридцять три квадратнi метри?! Та у нас в хатi одна лише вiтальня не набагато менша.

-- Саме так. Нам i так пощастило, це чи найбiльша площа двiйки-хрущовки. Бо в основному у подiбних будинках кiмнати у квартирi-двiйцi набагато меншi - 14 м2 + 7 м2. Тобто могли жити ми й на двадцяти одному квадратному метрi. Так що жити можна.

Олександр мав рацiю, хоча багато чого батькам i не розповiв. Вiн не сказав, що у свiтi, мабуть, не iснувало бiльш непрезентабельних будинкiв i таких мiкроскопiчних квартир (особливо перших серiй будiвництва). Квартири-хрущовки були розташованi у 5-ти поверхових будинках, якi не були обладнанi лiфтами, не мали горища та смiтт╓проводу. Стелi заввишки лише 2,5 метра, кухнi (типовi у всiх квартирах) - не бiльше 5,8 м2, причому розташованi обов'язково поруч iз сумiщеними ванною кiмнатою й туалетом. Лоджiй чи балконiв не передбачено, а в будинках перших серiй не були передбаченi навiть пiдвiконня. Хоча квартири-хрущовки мали й деякi переваги перед iншими квартирами у Москвi. Вони були дешевшими за iншi, i мали гарне розташування стосовно метро. Також у тих районах, де розташовувалися квартири-хрущовки, була прекрасно налагоджена iнфраструктура. Спочатку квартири-хрущовки були цегляними, але потiм будiвельники перейшли на панельне домобудiвництво - через економiю, як водиться в СРСР. Квартири-хрущовки, хоча й будувалися для тимчасового вирiшення житлових проблем, та все ж досить капiтально. Вони були розрахованi на 25-30 рокiв експлуатацi╖, та, як покаже час, могли простояти i всi 50-60. А деякi дослiдники навiть стверджували, що вони можуть простояти i 150 рокiв, якщо сво╓часно робити в них капiтальнi ремонти.

-- А взагалi-то, -- продовжував Олександр, -- особисто я волiв би мешкати не в самiй Москвi, а десь у Московськiй областi, -- задумливо тягнув вiн. -- У Пiдмосков'╖. Там тихiше й спокiйнiше. Ми пару разiв ╖здили туди з дiтьми вiдпочивати. Ось там красота. Там себе вiдчува╓ш, як на курортi. А Москва... Вона цiкава, як на мене, лише вечорами, коли можна вiдвiдувати рiзнi мiсця розваг, особливо театри. Ну, ще у вихiдний день... Я не звик до великих мiст, я себе краще почуваю в невеликому затишному мiстечку. Можливо, Гульнарi бiльш подоба╓ться Москва. Адже вона мешкала в Ташкентi, а то досить велике мiсто.

-- Нi, -- покачала головою Гульнара, -- менi теж дуже гамiрнi мiста не подобаються. Та й мешкала я в Ташкентi лише у ту пору, як навчалася в унiверситетi. Та й то кожного лiта я втiкала з Ташкенту у гори, або ╖хала у свiй рiдний Чирчик. Я теж була б не проти мешкати у Пiдмосков'╖. Та навряд чи моя мрiя збудеться - добре ще, якщо повернемося на старе мiсце, а то дiйсно пiсля академi╖ Сашка можуть запроторити куди-небудь до чорта на кулички. Але у Пiдмосков'я нас точно не пошлють, -- розсмiялася вона.

Та все ж вона разом з чоловiком повiдала уважним слухачам деякi вiдомостi про Москву, хоча сама Гульнара добре вивчила лише район, у якому вони мешкали - куди (та й як) далеко по╖деш вiд дому з трьома дiтьми?.. А у недiлю навiть разом з чоловiком вони теж не так вже й часто гуляли по Москвi. Основнi визначнi мiсця вони, звичайно, вiдвiдали, та у справi знання столицi до корiнних мешканцiв ╖м було дуже й дуже далеко. Та й скiльки тих вихiдних у них було за якихось 9-10 мiсяцiв? До того ж, не будеш же ти кожну недiлю кудись бiгти з квартири - i погода бува╓ рiзною, i самопочуття дiтей також.

Отож пiсля "допиту" Олександра й Гульнари всi разом вже переключилися на Василька. У того новини були (як на нього самого) набагато цiкавiшими, адже у курсантiв пiд кiнець третього навчального року почалися вже й самостiйнi польоти. Щоправда, самостiйними ╖х важко було ще назвати, бо лiтали курсанти, звичайно ж, з iнструкторами. Та все ж... - адже штурвал лiтака ти трима╓ш у сво╖х руках, а це щось та значить.

-- Вам ще не казали, куди у вас будуть направлення по закiнченню училища? -- запитав сина Михайло Лаврентiйович.

-- Ой, тату, -- махнув рукою Василь. -- До того часу ще дуже далеко, нiхто про це ще навiть i не згаду╓. Та й ми там зiбранi iз рiзних куточкiв Радянського Союзу. Так що важко собi навiть уявити, куди нас можуть заслати.

-- О! А це якраз важливо.

-- Що важливо? Я не зрозумiв.

-- Саме те, що ви там з рiзних куточкiв СРСР. А попереднi направлення, ти не цiкавився, куди були?

-- Та теж у рiзнi куточки... О, стоп! А ти ма╓ш рацiю, я зрозумiв, -- повiльно простягнув син. -- Я поки що цим питанням не дуже й цiкавився, але пам'ятаю iз розмов, що випускникiв посилали кудись саме у ╖х регiони. Ну, не у саме мiсто, звiдки той при╖хав, але принаймнi у його республiку. Та воно, мабуть, i вiрно, адже училище готу╓ льотнi кадри для всього СРСР. Якщо курсант був, наприклад, з того ж згадуваного Ташкенту, то його посилали у Середню Азiю, хоча й не обов'язково у сам Ташкент. А якщо iз якогось невеличкого мiстечка у Бiлорусi╖, то посилали в Мiнськ або iнше велике мiсто республiки. А там вже його пристроять. I так далi... Тато! А ти менi сво╖м питанням таку надiю дав! А то я вже думав про це - ото думаю, зашлють мене у Якутiю чи на Далекий Схiд. А тепер ╓ надiя, що мене направлять в Укра╖ну! Це ж здорово! Звичайно у Кам'янець чи Хмельницький мене навряд чи пошлють, та навiть iнша область - все ж Укра╖на...

У Василька пiсля цi╓╖ розмови з батьком надовго пiднявся настрiй.

I лише Iллю практично дуже вже мало хто про щось розпитував - i самi батьки, i його брати. А той навiть спочатку образився з-за тако╖ неуваги родичiв. Та потiм зрозумiв, що так воно й ма╓ бути. Ну якi особливi новини можуть бути не у офiцера, не у без 5 хвилин льотчика, а у звичайного iнженера, та й то ще iнженера у далекому майбутньому? Що вiн може цiкавого повiдати про свiй закiнчений лише 1-й курс iнституту, коли для всiх слухачiв (крiм мами) це був вже давно знайомий i пройдений етап. А тому вiн заспоко╖вся, i далi вже просто по-родинному спiлкувався з братами й батьками.

Та вiдпочинок завжди, як то зда╓ться самим вiдпочиваючим, пролiта╓ швидше, нiж робота. Закiнчився вiдпочинок, закiнчилося й саме лiто, i всi роз'╖халися до сво╖х тимчасових мiсць проживання. А на постiйному мiсцi проживання залишилося лише 2 сiм'╖ - старших Золотаренкiв та молодших - Петра, Марiчки й маленько╖ Тамарочки. Ось до не╖ й була прикута зараз вся увага, вона ставала все цiкавiшою у спiлкуваннi - адже пройде ще 2 мiсяцi i ╖й виповниться вже рiк. Та мiсяць, що передував тому, у якому народилося маля, принiс двi союзнi новини. I обидвi вони були дещо незвичнi, хоча перша з них i була плановою. То був XXII з'╖зд КПРС, який проходив у Москвi з 17-го по 31 жовтня. На ньому було прийнято нову програму i новий статут партi╖ (при кожних перевиборах керiвних органiв партi╖ його склад повинен оновлюватися на третину). На з'╖здi було також заявлено про можливий розрив радянсько-китайських вiдносин. Та навiть ця уявна новина не була дивною, враховуючи значне погiршення тих вiдносин i вiдзив з Китаю радянських спецiалiстiв. Було дивним дещо iнше. На з'╖здi Микита Сергiйович оголосив про те, що в СРСР до 1980-го року буде побудований комунiзм. А ось у це народу щось аж нiяк не вiрилося. Адже при комунiзмi, як те ще ранiше, роз'яснювалося всi будуть жити за принципом "Вiд кожного за здiбностями, кожному за потребами". Цей принцип виражав певнi вимоги, що пред'являються суспiльством до сво╖х членiв та характер розподiлу матерiальних i духовних благ, а головне - властиву майбутньому комунiстичного суспiльства повну соцiальну рiвнiсть. Але, здiбностi у яко╖-небудь конкретно╖ людини можуть бути не такими вже й великими - в школi перебивався на "двiйки-трiйки", та ще й був ледарем. А ось потреби у не╖ можуть бути ого-го! I що, бери, скiльки зможеш, а вiддавай сущий мiзер? I це рiвнiсть? Звичайно, постiйно твердили, що потрiбно пiдвищувати свою свiдомiсть. Але свiдомiсть конкретного iндивiдуума - дуже вже абстрактне поняття. Ось тому простi мужики пiсля слiв Хрущова i чесали спантеличено потилицю - чи може таке бути взагалi, та ще й за якихось 20 рокiв? Чи не намудрували з тим комунiзмом класики марксизму-ленiнiзму? Щоправда, вголос сво╖ думки озвучувати не особливо поспiшали - так, ярлик ворога народу вже не навiшають, але й належно╖ поваги до тебе вже не буде, косо дивитися на тебе будуть i казатимуть: "Ось той, хто не вiрить у комунiзм". А кому таке потрiбно.

А ще з'╖зд посилив мiри боротьби з культом особистостi Сталiна - нiхто не очiкував, що пiсля виступу на ньому М. С. Хрущова певнi дi╖ стануть такою реальнiстю. Одразу по закiнченню з'╖зду тiло Сталiна було винесено з мавзолею i перепоховано у некрополi на Червонiй площi бiля Кремлiвсько╖ стiни. Ця подiя одночасно стала й початком кампанi╖ з перейменування населених пунктiв, вулиць, пiдпри╓мств тощо, названих на честь Сталiна, i зняття його пам'ятникiв i портретiв з площ, громадських будiвель тощо.

А за чотири днi до Дня народження Тамари Петрiвни Золотаренко у кра╖нi вiдбулася подiя, на яку практично нiхто iз пересiчних громадян Радянського Союзу не звернув увагу. Та вона була дуже важливою для Iллi Золотаренко, хоча й вiн про не╖ не чув i не прочитав у газетах. У Тбiлiсi 5-го листопада вiдбулася перша Всесоюзна нарада з кiбернетики. Нарештi, за довгi роки до кiбернетики як науки (а не лженауки) повернулися обличчям. I, можливо, що поки Iлля закiнчить iнститут ця галузь науки, нехай i не досягне в СРСР так вже раптово значних висот, та все ж просунеться вперед. Це стане першим кроком i для проектування тих самих верстатiв з програмним забезпеченням, про розробки яких так мрi╓ Iлля Золотаренко.

Та коротке повiдомлення в газетi поки що лишилося непомiтним для Iллi, а далi так само непомiтно вже й завершився перший рiк шестидесятих.


РОЗДIЛ 6


Гаряче лiто новин


Червень 62-го року почався для Iллi Золотаренка, як i у минулому роцi, здаванням рiзних рефератiв, розрахункових робiт та складанням iспитiв. За 2 роки навчання студенти ╖х групи вже досить гарно вивчили порядки в iнститутi та й добре призвича╖лися до самого навчального процесу. У них знаходився час i на студентську працю й на вiдпочинок. Тепер Iлля вже непогано знав Харкiв, особливо його центральнi райони, в одному iз яких знаходився й полiтехнiчний iнститут.

Райони мiста формувалися як би за променевим принципом (вiялом), починаючи саме iз центру мiста. I ось один iз районiв подобався Золотаренко бiльше за iнших. Це був Дзержинський район, один iз самих привабливих - там розташовувалися великi масиви зелених насаджень: Центральний парк культури та вiдпочинку iм. О. М. Горького, лiсопарк, Олексi╖вський лугопарк, сад iм. Т. Г. Шевченка, ботанiчний сад Харкiвського унiверситету тощо. Вiн фактично теж належав до центральних, а ось периферiйнi райони, на погляд Iллi, були не дуже-то привабливими. Через чверть вiку Дзержинський район стане вже називатися Шевченкiвським, та воно, мабуть, буде й правильно - яке вiдношення "залiзний Фелiкс" мав до Харкова. У цьому районi були також розташованi Унiверситетська гiрка, Покровський монастир, площа Дзержинського - найбiльша у ╢вропi - i один з найкращих у свiтi пам'ятникiв Т. Г. Шевченку.

Дзержинський район був також i досить насиченим культурним осередком мiста, у ньому знаходились державний академiчний театр опери та балету iм. Лисенка, державний академiчний укра╖нський драматичний театр iм. Шевченка, Укра╖нський культурний центр, iсторичний музей, обласна фiлармонiя, кiноконцертний зал "Укра╖на", планетарiй, зоопарк та iншi культурнi пам'ятки. На територi╖ цього району - як i у сусiдньому Ки╖вському - було розташовано чимало ВНЗ: унiверситет iм. В. Н. Каразiна, медичний iнститут, iнститут радiоелектронiки, економiчний iнститут, педагогiчний iнститут, iнститут фiзично╖ культури тощо.

Цей район з центром мiста зв'язувала вулиця Сумська, вона, як головна вулиця Харкова, брала свiй початок у самому центрi мiста - вiд площi Тевел╓ва (значно пiзнiше стане площею Радянсько╖ Укра╖ни). Вона проходила поряд з площею Дзержинського, садом iменi Тараса Шевченка, та парком iм. Максима Горького. Далi вулиця вже переходила у Б╓лгородське шосе (подейкували, що ╖╖ довжина склада╓ майже 7 кiлометрiв). Саме у цьому районi найбiльш i полюбляв вiдпочивати Iлля. Та ще й, звичайно, у тому мiкрорайончику, де знаходилася його альма-мати (лат. alma mater - "мати-годувальниця") - Харкiвський полiтехнiчний iнститут. Це був сусiднiй з Дзержинським Ки╖вський район мiста, а конкретно його рiдний (на 5 рокiв) вищий навчальний заклад розташовувався на вулицi Фрунзе (точнiше у серединi кварталу помiж вулицями Пушкiнська та Шевченка).

Червень - дуже напружена, гаряча пора для студентiв всiх навчальних закладiв, а тому ╖м було зараз не до розваг. Звичайно, це не заважало ╖м спiлкуватися один з одним, консультуватися, разом готуватися (у гуртожитках) до iспитiв та й просто спiлкуватися один з одним. I ось у серединi першо╖ декади мiсяця iнститутом пролетiла, а потiм i стала поширюватися чутка про якiсь нiбито робочi заворушення у Ростовськiй областi. Та нiхто нiчого толком розповiсти не мiг. А чутки, якi передавалися, здебiльшого пошепки, були одна страшнiша за iншу, дiйшло й до того, що розповiдали про десятки вбитих. Та це були саме чутки. Газети й радiо нi про що подiбне не повiдомляли. А чутки не змовкали. Iлля прислухався до цих чуток тому, що стали називати конкретне мiсто Ростовсько╖ областi - Новоросiйськ. То як же йому було не прислухатися, якщо вiн майже 3 роки провiв на околицi цього знайомого йому населеного пункту.

У ╖х групi був один хлопець з цього мiста - Микола Кононов, а ще один, Вiталiй Борисов - з мiстечка Кадамовський - у паралельнiй групi. Кадамовський був населеним пунктом Новочеркаського району, та у наступному роцi цей район перейменують, а тому i це мiстечко, i сам Новочеркаськ будуть вже входити до Жовтневого району Ростовсько╖ областi. Микола та Вiталiй навiть товаришували, як земляки. Ось i посипались запитання з приводу чуток до них.

-- Колю, що там у вас сталося? -- запитували здебiльшого саме у Кононова - у районi, на периферi╖ вiдомостi могли бути не такими повними.

Та нi Микола, нi Вiталiй нiчого пояснити теж не могли.

-- Не знаю я! -- вiдбивався Кононов вiд запитань. -- Я давно вже, з травневих свят не був вдома.

-- А що батьки пишуть?

-- Нiчого не пишуть.

-- Чому?

-- Та тому, що й листiв я вiд них давно не отримував.

-- Дивно...

-- Менi це й самому дивно. А тому, мабуть, доведеться все ж якось вирватись та з'╖здити додому. Хоча навiть не знаю, як менi це вдасться. Та чу╓ мо╓ серце, щось там лихе ко╖ться. А у мене ж там з батьками ще й сестричка мешка╓ - навча╓ться у 8-му класi.

-- То як же ти по╖деш? - iспити на носi.

-- З'╖жджу ще до першого з них. Зараз намагатимусь якнайшвидше всi роботи здати й захистити. А ви менi допоможете. Можливо, когось iз викладачiв доведеться й умовляти, щоб вiн не дуже копирсався у мо╖й роботi.

-- Допоможемо, звичайно. Та викладачi тебе й так зрозумiють - вони ж люди, i теж нiчого толком не знають. Чи то лише чутки, чи то правда про тво╓ мiсто...

I Кононов таки з'╖здив додому. Та повернувся вiн чорнiший за дощовi хмари. Вiн дуже неохоче спiлкувався з сокурсниками, обходився лише кiлькома словами. Бiльш детально про подi╖ у сво╓му рiдному мiстi вiн розповiв лише сво╖м небагатьом друзям, та те, що вiн розповiв друзям, стало для них справжнiм шоком.

Подi╖ в Новочеркаську були суворо засекреченi, i данi про них офiцiйно будуть оприлюдненi лише через чверть столiття. У мiстi 1-2-го червня пройшла мирна демонстрацi╖ робiтникiв Новочеркаського електровозобудiвного заводу. Демонстранти вийшли з червоними прапорами до мiськкому компартi╖. Робiтники протестували проти рiзкого погiршення якостi життя. Триразове за першу половину поточного року зниження керiвництвом заводу розцiнок за працю збiглося з постановою уряду щодо пiдвищення роздрiбних цiн на м'ясо, молоко i масло на 30 %. Таким чином, реальна заробiтна плата робiтникiв заводу-гiганта, на якому працював цiлий район мiста, значно знизилася.

До кiнця робочого дня на площу поблизу заводоуправлiння на бронетранспортерах прибули першi загони вiйськових пiдроздiлiв Новочеркаського гарнiзону. Вони були без збро╖. Наблизившись до маси людей, солдатськi колони моментально поглиналися масою. Страйкарi i солдати браталися, обiймалися, цiлувалися. Влада переконалися, що солдати Новочеркаського гарнiзону виявилися ненадiйними, тому надiю покладали на офiцерiв. Але й офiцери в буквальному сенсi слова вiдчули силу, мiць робочих рук. ╥х бронетранспортери розгойдувалися робочими з вражаючою легкiстю з боку в бiк. Зрештою бронетранспортери по╖хали. А вже вночi на 2-е червня в мiсто були стягнутi вiйська МВС i КДБ, до лав протестувальникiв стали впроваджувати "спiвробiтникiв в штатському". Заводська територiя вже не вмiщувала всiх протестуючих, мiтинг продовжився на центральнiй площi мiста, перед будiвлею обкому ЦК КПРС. I тодi вдень, на ??12-му годину в мiсто, до заводу були введенi озбро╓нi вiйськовi пiдроздiли армi╖ й танки. В результатi операцiя з витiснення демонстрантiв з площi закiнчилася кровопролиттям (16 осiб було вбито, 42 - поранено). Родичам i близьким загиблих не дозволили ╖х поховати, трупи були похованi у невiдомiй безiменнiй могилi. Понад 100 осiб було також заарештовано. Забiгаючи наперед, слiд вiдзначити, що пiзнiше, у серпнi вiдбудеться судовий процес, на якому 7 чоловiк буде засуджено до вищо╖ мiри покарання, а ще 7 - до 15 рокiв ув'язнення.

У самого Миколи був легко поранений батько, та хоча б не заарештований. Та однак настрiй у хлопця був кепський - були вбитi, пораненi чи заарештованi деякi iз його знайомих, загинув один iз його колишнiх однокласникiв. Де вiн похований, батьки не знали. Так що на iспити Кононов з'являвся у гнiтючому настро╖. Та його сокурсники мали рацiю - викладачi були чуйними людьми, а тому нi однi╓╖ "трiйки" на iспитах Микола не отримав.

Пiсля одного з iспитiв Iлля розговорився iз Кононовим. Вони не були такими вже приятелями, але Микола знав, що Золотаренко служив у його мiстi, а тому вiдносини помiж ними були добрими. Та на цей раз пiсля одного iз питань Iллi про недавню трагедiю у мiстi, Кононов зi злiстю i без прямо╖ вiдповiдi на запитання майже крикнув:

-- Там були тво╖ танки!

-- Колю, ти що? Якi мо╖ танки?

-- У мiстi були танки з тво╓╖ частини!

-- Коля, зараз ця частина така ж моя, як i твоя. По-перше, я в тiй частинi вже 2 роки не служу, i ти це чудово зна╓ш. А по-друге, i це головне, я що, командир тi╓╖ частини? Це я вiддавав наказ екiпажам танкiв увiйти в мiсто i направитись до вашого заводу? Крiм того, я не танкiст, я служив у ремонтному взводi, я лише ремонтував тi танки.

-- Вибач, Iлля, ти ма╓ш рацiю, -- зiтхнув Кононов. -- Просто у мене душа так болить - що ж твориться у кра╖нi? Як можна було стрiляти у мирних людей?! Ось i нападаю на кого попало.

-- Гаразд, про╖хали. Все нормально, Колю. Ти менi краще скажи - i що, танки стрiляли в людей?

-- Нi, цього не було. Казали, що начебто один танк i вистрiлив, але у повiтря, просто щоб налякати людей, якi закрили якимись ганчiрками чи сво╓ю одежею оглядовi шпари водiя-механiка. Та й солдати чи офiцери не хотiли стрiляти. Менi розповiли, не знаю - правда це чи нi - що коли на площi перед людьми з'явилося оточення солдат, один iз офiцерiв - командир пiдроздiлу вийшов до людей i оголосив, що отримав наказ стрiляти у натовп, i пiсля цього вiн сам застрелився.

-- Навiть так?! Зрозумiло. А хто ж тодi стрiляв у людей? Все ж таки солдати?

-- Я навiть не знаю. Та й нiхто точно не зна╓ - принаймнi з тих у мiстi, з ким я говорив. Однi казали, що нiбито солдати, а iншi - що це справа рук внутрiшнiх вiйськ або КДБ. Начебто стрiляли снайпери-особисти, якi сидiли на дахах будинкiв. Так що, менi майже нiчого достеменно не вiдомо.

I Кононов мав рацiю. Навiть через багато рокiв iсторики, дослiдники, очевидцi тих подiй та ╖х родичi сперечатимуться про те, хто ж саме вiддав наказ стрiляти у натовп. I чому солдати, що дивилися в очi робiтникам, якi стояли навпроти, все ж таки почали стрiляти... Та й чи саме вони стрiляли? Але точно вiдомо, хто не почав стрiляти. Вогонь не вiдкривали пiдлеглi генерал-лейтенанта Матвiя Шапошникова, бiйцi вiйськових частин Радянсько╖ армi╖ - танкiсти i мотострiльцi. Генерал вiдмовився виконати наказ командувача Пiвнiчно-Кавказьким вiйськовим округом генерал-полковника Плi╓ва застосувати зброю проти мирно╖ демонстрацi╖ робiтникiв. Вiн заявив Плi╓ву: "Не бачу перед собою такого противника, якого варто було б атакувати нашими танками". Мовляв, ворожих солдатiв у мiстi нема╓, ╓ лише радянськi робiтники. Тим самим Шапошников, якого надiслали втихомирювати Новочеркаське повстання, врятував життя тисячам людей. Це була хороша iлюстрацiя тодiшнiх вiдносин мiж армi╓ю i народом. Шапошников став Геро╓м Радянського Союзу у сiчнi 1944-го року, отримавши вищу нагороду за безприкладну мужнiсть, з якою на чолi зведеного загону танкiстiв i артилеристiв кинувся на допомогу захисникам Букринського плацдарму. Та свiй головний бiй прославлений танкiст, який пройшов усю Велику Вiтчизняну вiйну, заступник командувача Пiвнiчно-Кавказьким вiйськовим округом генерал-лейтенант танкових вiйськ Матвiй Кузьмич Шапошников прийняв у 1962-му роцi саме в Новочеркаську, проявивши справжн╓ геройство. Його наказ був простий: "...автомати i карабiни розрядити, бо╓припаси здати пiд вiдповiдальнiсть командирiв рот, бо╓припаси без мо╓╖ команди не видавати". I як пiдсумок, робiтники, якi поспiшали на мiтинг, просто перелазили через танки, що стояли на мосту через рiчку Тузлов, - вiйськовi ╖м не перешкоджали. Щоправда, страйк таки розстрiляли, генерала замiнили офiцером КДБ. Самому ж генералу Шапошникову невиконання наказу в Новочеркаську пригадають через 4 роки, попередньо виключивши його з партi╖, а потiм достроково вiдправивши у вiдставку. Але такого генерала довго з повагою згадуватимуть, а по кра╖нi стане кочувати крилатий вислiв: "У ??кожного ╓ свiй Новочеркаськ, але не кожен виходить з нього Шапошниковим". I це цiлковита правда - багато танкiстiв, якi будуть служити навiть через десятки рокiв, вважатимуть Героя Радянського Союзу, гвардi╖ генерал-лейтенанта танкових вiйськ Шапошникова одним з головних зразкiв для наслiдування.

Слiд також вiдзначити, що через 30 рокiв пiсля Новочеркасько╖ трагедi╖, вже у 90-х роках прокуратурою Росi╖ буде проведено розслiдування розстрiлу в Новочеркаську, в результатi якого винних у загибелi людей не виявлять. I це красномовно говорить про полiтичний устрiй держави та про моральне обличчя ╖╖ керiвникiв. Хiба можуть такi керiвники визнати когось винним, якщо саме ╖х однодумцi давали наказ вбивати мирних людей? А як виявля╓ться, у червнi 62-го року в мiсто прибула цiла група вищого партiйного керiвництва СРСР: Ф. Р. Козлов - член Президi╖ ЦК КПРС, секретар ЦК КПРС; А. I. Мiкоян - член Президi╖ ЦК КПРС, 1-й заступник Голови Ради Мiнiстрiв СРСР; А. П. Кириленко - член Президi╖ ЦК КПРС, 1-й заступник Голови Бюро ЦК КПРС по РРФСР; Д. С. Полянський - член Президi╖ ЦК КПРС, голова Ради Мiнiстрiв Укра╖нсько╖ РСР; А. Н. Шелепiн - секретар ЦК КПРС ; Л. Ф. Iллiчов - секретар ЦК КПРС. Однак нiхто з них не наважився вийти до народу. Свою промову вони виголосили з вертольота, що кружляв над площею. I лише пiзнiше Мiкоян виступив зi зверненням по мiському радiо. А винних у трагедi╖ так i нема╓. То хто ж вiддавав наказ стрiляти у народ?..


* * *


Та ось проминув вже й перший мiсяць лiта. Успiшно здав чергову сесiю й Iлля Золотаренко. Ще було два тижнi практики, а потiм вiн вiдправився на вiдпочинок у свою рiдну Хмельницьку область. На той час на сво╖й батькiвщинi з самого початку липня вже вiдпочивав пiлот цивiльно╖ авiацi╖ Василь Михайлович Золотаренко. Так, уже саме дипломований пiлот. Брати дуже тепло привiталися, а згодом Iлля попросив Василька, щоб той одягнув свою парадну форму. I подивитися на красеня-пiлота вийшла навiть мама, хоча вона вже його бачила у нiй ще в день його прибуття в село. Та хiба можна було пропустити таке видовище. Мама, зустрiчаючи сина, не стримала щасливих слiз, i зараз вона на всяк випадок тримала хустинку - навiть ╖╖ самий меншенький син вже вийшов на свiй самостiйний шлях.

Цiкавою була розмова Василька з батьками ще у перший день свого при╖зду. Про не╖ розповiли Iллi на пару брат разом iз татом. А справа вiдбувалася наступним чином. Пiсля приготовленого мамою ситного снiданку батько з сином сiли побалакати за столиком пiд старою яблунею. Батько закурив одну iз сво╖х цигарок, а потiм запитав сина:

-- Ти не палиш?

-- Нi. Не хочу звикати до сигарет чи цигарок. У нас в училищi мало хто з курсантiв палив. Менi далi доведеться чи не щомiсяця проходити медичнi комiсi╖. Навiщо менi зайвi клопоти - ще скажуть колись, що легенi не в порядку, i спишуть. Нi, не потрiбно менi таке. Ти зна╓ш, тату, на медкомiсi╖ перед вступом в училище за вiдмiнного здоров'я вiдсiювали навiть тих, у кого не було бiльше трьох зубiв.

-- Отако╖ тобi! А до чого тут зуби? Що льотчик тими зубами ма╓ робити?

-- Говорити, -- розсмiявся Василь.

-- Ну а зуби все ж до чого?

-- Пояснювали це тим, що у майбутнього пiлота за тако╖ вади буде погана дикцiя, а йому доведеться розмовляти з пасажирами лiтакiв.

-- Ти дивись! Оце тобi й на. Та, можливо, комiсiя й мала рацiю. А ще як доведеться лiтати на мiжнародних рейсах... Тодi взагалi негарно - щербатий пiлот i погано розмовля╓... Що будуть думати про нашу державу? Щоправда, жорстоко вiдсiювати, не допускати до здачi iспитiв в училище цiлком здорових хлопцiв, як ти казав.

-- А нiчого страшного. Якщо ти так вже бажа╓ш стати пiлотом, то постав собi коронки i вступай до училища. З коронками медкомiсiя пропустить - адже дикцiя буде нормальною.

-- I то так. А ти молодець, що вирiшив не палити. Он, навiть Iлля палить.

-- Ну, йому ж не лiтати. А сигарета iнженеровi не завада. Та й тобi цигарки не заважають, -- посмiхнувся Василь.

-- Та то вже просто звичка. Менi багато хто говорить, що потрiбно кидати палити - на старостi це зайвий крок до могили. Я й пробував кинути, та щось не дуже виходить.

-- У нас в училищi зна╓ш що про це говорили, тi з небагатьох курсантiв, що палили, -- розсмiявся син. -- ╥м теж настiйно рекомендували кидати палити. I вони казали: "Все, кидаю палити сво╖, переходжу на чужi". Малося на увазi сигарети. Так вони потiм i чинили. I ти зна╓ш, згодом дiйсно кидали палити.

-- А що, варiант, -- розсмiявся батько. -- Мабуть i менi варто так спробувати. Ще й економiя коштiв буде.

-- Та яка там економiя... -- продовжував смiятися Василь. -- А то у тебе пенсiя мала?

-- Та то я так... Все, досить розмов про палiння та про цигарки. Переходимо до головного питання.

-- О, i що це за питання?

-- А ти не здогаду╓шся? Куди ти направлення отримав? Чи хоча б в Укра╖ну, чи мiсто, де будеш лiтати, хоча б гарне?

-- Мiсто во! -- Василь з посмiшкою показав великий палець.

-- Навiть так? I як же воно зветься?

-- А зветься воно Ки╖в.

-- Та ти що?! Жарту╓ш, мабуть?

-- Нi, тату, не жартую. Менi дiйсно дали направлення у Ки╖в. Ти ж сам минулого року наштовхнув мене на думку, що курсантiв, скорiш за все, будуть розподiляти по ╖х же регiонам.

-- Так... Тодi й справдi це дуже добре. Все ж таки Укра╖на. А ось куди тебе той Ки╖в направить? Скiльки у нас в Укра╖нi мiст, та хоча б обласних центрiв...

-- А мене вже направили. Тату, я ж хитрий. Я вже був у Ки╓вi, був в управлiннi цивiльно╖ авiацi╖. Адже я однак додому через Ки╖в ╖хав. То навiщо менi було час гаяти. А пiзнiше з таким направленням може ще хтось iнший пiд'╖хати. Це ж менi пряма конкуренцiя. Отож я й вирiшив одразу брати бика за роги.

Василь не написав батькам конкретну дату свого випуску. Та вiн i сам точно ╖╖ не знав - коли-то вiн розраху╓ться з училищем? А тому Михайло з Наталi╓ю й не знали, коли ╖х син ма╓ прибути додому на вiдпочинок. Батько, наприклад, i не гадав, що Василько попутно може ще кудись за╖хати. З'явився удома, отже - прямо з училища. Так вiн гадав.

-- Ти дивись, а ти й справдi молодець, -- поважно простягнув Михайло Лаврентiйович. -- То що ж за мiсто роботи тобi призначили?

-- Я ж вже казав, -- смiявся син, -- Ки╖в.

-- Так, годi жартувати. Я серйозно питаю.

-- То я й серйозно вiдповiдаю, -- заливався смiхом Василько.

-- Та такого не може бути...

-- Чому?

-- Нi, бути-то воно може. Але вiрогiднiсть тако╖ подi╖ дуже мала.

-- Вiрогiднiсть у даному випадку стовiдсоткова.

-- Та ти що?! Ти й справдi будеш працювати у Ки╓вi?

-- Справдi.

-- Нi, ну це ж потрiбно таке, -- недовiрливо качав головою батько, -- у самому Ки╓вi... Та я, наприклад, про таке й гадати не мiг.

-- Я теж i не мрiяв про таке. Мабуть, менi допомогло те, що я одразу звернувся в управлiння. Не було конкуренцi╖. А ще допомогло менi те, що про Ульяновське льотне училище керiвництво управлiння дуже хорошо╖ думки. Так що я двiчi молодець - ще й тому, що вибрав для навчання саме це училище.

-- Так, ти носа свого не дуже-то задирай! Ти бач - двiчi молодець вiн. Молодець, звичайно, але не потрiбно зайвий раз цим чванитися.

-- Та то я лише тобi так говорю.

-- Добре. А на яких же ти лiтаках будеш лiтати, двiчi молодець? На реактивних?

-- Нi, -- тут же поник Василь. -- Це саме болюче питання у мо╖й майбутнiй роботi.

-- То на яких же?

-- На Ан-2.

-- Що?! Це на так званих "кукурузниках", чи не так? -- самi ж пiлоти цей лiтак називали ласкаво росiйською мовою "Аннушка".

-- Саме на них, -- скрушно вiдповiв парубок, опустивши очi.

-- То вони ж ще до вiйни лiтали, цi лiтаючi етажерки.

-- Е, нi, тату. Ан-2 вперше пiднявся у небо лише у серпнi 1947-го року. До вiйни лiтали подiбнi йому бiплани У-2 або ж По-2. Ось ╖х i називали лiтаючими етажерками, i були вони значно меншi за Ан-2.

-- Ну, нехай i так. Але чи варто було тобi 4 роки навчатись, щоб лiтати на "кукурузнику"? Та на нього права, чи то якусь там лiцензiю, мабуть, у любому аероклубi можна було отримати за пiвроку, ну, нехай за рiк. То виходить, що ти цiлих 3 роки втратив. Оце так порадував батька...

-- Не все так просто, тату. Так, мабуть, в аероклубi я отримав би лiцензiю дiйсно швидше. Але то була б лiцензiя лише саме на лiтак Ан-2. I все. Менi не вiдомi такi аероклуби, у яких би навчали лiтати на турбогвинтових, а тим паче на реактивних лiтаках. А у мене лiцензiя i на них. Розумi╓ш? Тобто пiсля аероклубу на iнший лiтак менi довелося б повнiстю перенавчатися. I так кожного разу на iнший тип лiтака. То скiльки б часу це зайняло? А потiм, не рiвняй якийсь там аероклуб i офiцiйне льотне училище. Мене пiсля аероклубу точно у ки╖вському управлiннi загнали б у саму далеку дiру поля обпилювати.

-- Гм, можливо, ти ма╓ш рацiю.

-- Маю, тато, маю. А ти одразу у сво╖й трудовiй дiяльностi начальником залiзнично╖ станцi╖ став? Всьому свiй час. Буду я ще лiтати й на турбогвинтових або реактивних лiтаках. Це поки що лише перший мiй крок.

-- Все, згоден, -- пiдняв догори руки батько, -- довiв свою правоту.

-- А ти зна╓ш, тато, це, можливо, й добре, що я починаю лiтати саме на Ан-2.

-- I чому ж це?

-- Та тому що я там майже сам собi господар. Кабiна лiтака розрахована лише на двох пiлотiв. Та у багатьох випадках на Ан-2 лiта╓ i один пiлот, наприклад, у сiльськогосподарськiй, санiтарнiй авiацi╖ чи в авiацi╖ ДОСААФ. Там нема╓ бортiнженера чи штурмана. Отож вiдповiдальнiсть нi з ким особливо дiлити. Я сам буду за все вiдповiдати. А це навiть легковажну людину швидко привчить до дисциплiни.

-- Теж, мабуть, вiрно. А що, i на пасажирських перевезеннях теж один пiлот лiта╓?

-- Нi, -- зiтхнув Василь. -- Там здебiльшого - за iнструкцi╓ю - два пiлоти, хоча в екстрених випадках допуска╓ться лiтати i з одним пiлотом. Та все ж це не великий екiпаж, i стюардес на Ан-2 нема╓, -- посмiхнувся хлопець.

-- А скiльки пасажирiв твiй Ан-2 може перевозити?

-- Дванадцять.

-- Небагато.

-- Так, небагато, але ж i лiтак-то маленький. Той же У-2 взагалi був розрахований лише на двох чоловiк. Зате Ан-2 може експлуатуватися в любих умовах, може злiтати i з непiдготовлених ╜рунтових площадок. Для зльоту йому досить ╜рунтово╖ площадки довжиною усього 235 метрiв, а для посадки - на 10 метрiв менше.

-- Зрозумiло. Отже, працювати й проживати ти будеш у Ки╓вi. А житло тобi якесь нададуть чи потрiбно буде його десь знiмати?

-- Нададуть мiсце у гуртожитку. I гуртожиток, як менi сказали, розташований не так вже й далеко вiд аеропорту.

-- Гуртожиток? - то добре. I ти кажеш, що вiн недалеко вiд аеропорту... Тодi це означа╓, що вiн далеко вiд самого мiста. Адже зазвичай аеропорти не розташовуються у самому мiстi. I чим ти до нього добиратися будеш? Чи вас, пiлотiв возити будуть?

-- Добиратися до аеропорту я буду автобусом чи тролейбусом, -- посмiхнувся Василь. -- А можливо, що й пiшки.

-- Ну ти й вигадник. Пiшки до аеропорту...

-- Та нi, тату, це не вигадки. Цей аеропорт знаходиться у самому мiстi. Не в центрi, звичайно, на околицi, але у мiськiй зонi. Назива╓ться вiн "Жуляни", ╓ у Ки╓вi такий однойменний адмiнiстративний район.

Взагалi-то, Василь дещо неточно вказав назву аеропорту. Офiцiйно називався вiн "аеропорт Ки╖в", щоправда iнодi з добавленням слова "Жуляни". Та населення столицi й iнших мiст i справдi бiльше називало його "аеропорт Жуляни". На цей час вiн мав одну асфальтобетонну злiтно-посадкову смугу довжиною 1800 м i шириною 49 м, яка також використовувалася розташованим на територi╖ аеродрому ремонтним заводом N 410 цивiльно╖ авiацi╖. Це пiдпри╓мство (iснуюче з 1948-го року) здiйснювало дiагностику, ремонт, технiчне обслуговування, переобладнання i модернiзацiю лiтакiв i вертольотiв.

На цьому мiстi почали приймати лiтаки ще з травня 1924-го року, коли на пристосоване вiйськове льотне поле поблизу села Жуляни (на той момент аеропорту ще не iснувало) прибув пробним рейсом з Харкова лiтак "Червоний хiмiк". Але тодi у назвi "повiтряних ворiт" Ки╓ва слово "Жуляни" було вiдсутн╓. До вiйни аеропорт називали "аеродромом в Посту-Волинському" (неподалiк була залiзнична станцiя з такою назвою), у 1940-1950-х - "аеропорт на Чоколiвцi" (район мiста) або ж просто "Ки╖вський аеропорт", оскiльки на той час вiн був в столицi Укра╖ни ╓диним. Донедавна цей аеропорт Аерофлоту приймав лiтаки з пасажирами i вантажами з рiзних кiнцiв СРСР. Через Жуляни проходили мiжнароднi рейси з Москви в столицi кра╖н соцiалiстичного табору. I лише 2 роки тому, пiсля при╓днання селища Жуляни до Ки╓ва, вiн став називатися "Мiжнародний аеропорт Ки╖в".

-- О, про такий район, чи селище, я щось чув. Отже там i аеропорт вже ╓. То добре, -- такими словами вiдреагував Михайло Лаврентiйович на слова сина про аеропорт.

-- Так, там саме й базуються такi лiтаки як Ан-2 та iншi легкомоторнi лiтаки: Ан-8, Ан-14 "Бджiлка", Iл-14, ЦКБ-6... -- легкий лiтак конструкцi╖ С. В. Iллюшина. -- Можливо, ще й Ан-10, та, скорiш за все, цей лiтак, як i iншi великi - базуються на iншому аеродромi, за мiстом.

-- Гм, а ти багато марок лiтакiв зна╓ш. Я ж про деякi з них навiть не чув...

-- Ну, то це ж мiй хлiб. А я про тво╖ паровози чи тепловози не знаю так, як про них зна╓ш ти.

-- Та то вiрно. I куди ж ти на сво╓му Ан-2 лiтати будеш? Таки поля обприскувати?

-- Та нi, що ти, тато. Це ж зовсiм iнша галузь. То я для прикладу говорив. Я ж пiлот саме цивiльно╖ авiацi╖, а не сiльськогосподарсько╖. Буду лiтати, перевозити пасажирiв в обласнi та районнi центри, можливо, що у Хмельницький теж.

-- На Ан-2 у Хмельницький? -- скептично посмiхнувся батько.

-- А чом би й нi. Навiть для цього лiтака 300 кiлометрiв зовсiм невелика вiдстань. Практична дальнiсть польоту Ан-2 - на однiй заправцi в економному режимi - склада╓ 990 км. У нього загальна ╓мнiсть паливних бакiв 1200 л, а витрата палива - 140 кiлограм за годину. Крейсерська ж швидкiсть 180 кiлометрiв за годину. I пiднiматися вiн може на висоту до 4000 метрiв. Так що Хмельницький - це не межа для його польоту. А навiть якщо i не у Хмельницький я буду лiтати, то у мiста поряд з Ки╓вом, у районнi центри. Зараз же вiдкрилися мiсцевi авiацiйнi лiнi╖.

-- А, так. Навiть я щось чув про районнi авiарейси. То добре, якщо ти у Хмельницький навiда╓шся на сво╓му Ан-2. Можливо, й мене на старiсть рокiв поката╓ш на лiтаку. Я за все сво╓ життя на лiтаках так нiколи й не лiтав, -- зiтхнув Михайло Лаврентiйович.

-- Обов'язково покатаю, -- посмiхнувся син, -- якщо випаде така нагода.

-- Добре, це, звичайно, мiй жарт. Куди менi летiти... А коли тобi на роботу виходити - з 1-го серпня?

-- Та нi. Значно ранiше - з 16-го липня.

-- А чому так рано? Всi тво╖ брати виходили на роботу з першого понедiлка серпня.

-- Попрохали мене вийти ранiше, до того ж настiйно попрохали. Тату, це певний компромiс за те, що мене залишили у самому Ки╓вi. У них там запарка з пiлотами, як менi сказали, особливо влiтку. Досить менi буде й двох тижнiв на вiдпочинок.

-- Ну, що ж, я подiляю тво╖ думки. Щоб жити й працювати у Ки╓вi, можна навiть i ранiше почати роботу.

-- Та я й так по╖ду до Ки╓ва ранiше. Потрiбно ж i у гуртожиток влаштуватися, i на роботi трохи з колегами познайомитись, та й iз самим мiсцем роботи. А також заздалегiдь випробувати технiку, яку менi доведеться експлуатувати.

-- Добре. Начебто всi питання ми обговорили. Не буду тебе бiльше вiдволiкати, тодi просто вiдпочивай, часу у тебе погрiтися на сонечку не так вже й багато.

Коли ввечерi Михайло розповiв Наталi╖, що Василько буде проживати й працювати у самому Ки╓вi, то радостi Наталi╖ не було меж, хоча вона спочатку не дуже й повiрила словам чоловiка. Та сам Василько запевнив маму, що це саме так. Звичайно, вона трохи засмутилася, що син недовго пробуде вдома, та на шальках терезiв радiсть за мiсце роботи сина все ж переважила.


* * *


Коли Василько вже по╖хав влаштовуватися на роботу у свiй Ки╖в, наприкiнцi липня при╖хав у вiдпустку Микола Золотаренко. I при╖хав вiн не один, разом з ним при╖хала й миловидна зеленоока дiвчина приблизно одного вiку з ним. Син представив батькам дiвчину як Олену i сказав, що це його майбутня наречена. Мама, вибравши момент, коли син був один, тихенько запитала у нього:

-- Миколка, а що означа╓ майбутня наречена? Я такого статусу дiвчини ще не чула. Ну, майбутня дружина - це зрозумiло. А ось майбутня наречена... Це як? Чи майбутня - це у тому планi, що вона може стати нею, а може й не стати?

-- Нi, мамо, не так, -- посмiхнувся Василь. -- Вiрнiше, мабуть, слiд було сказати, що Олена моя кохана дiвчина. Та якраз кохана дiвчина не завжди ста╓ дружиною. А ось Лена точно стане мо╓ю нареченою, просто ми збира╓мося побратися не у цьому роцi, а у наступному. Тому я й сказав, що майбутня наречена. Як на мене, то не може бути дiвчина нареченою цiлий рiк.

-- Добре, це я зрозумiло. Тодi iнше питання - а чому ви не хочете справити весiлля саме у цьому роцi? Чому вiдтягу╓те його на наступний рiк?

-- ╢ на те причини. У мене цього року ╓ iншi турботи. Я все вам розповiм ввечерi, вже коли всi зберуться за столом.

Та ось вже й настав вечiр. За напiвсвятковим столом з нагоди при╖зду Миколи, та ще й з дiвчиною, зiбралася вся родина Золотаренкiв, що зараз мешкала в цiй оселi: батьки, Iлля, Микола й Олена, а також Петро з Марiчкою. По кiмнатi вже бiгала, перiодично забираючись на руки то до мами, то до бабусi й Тамарочка, що значно пiдросла - через 3,5 мiсяцi ╖й вже виповниться 2 роки. Вона з цiкавiстю поглядала на нових гостей - до дядечка Iллi вже трохи звикла.

-- Так, Миколко, розкажи нам про сво╖ подальшi плани, -- звернулася до сина мама пiсля того, як всi випили по чарцi й закусили.

-- Я тебе зрозумiв, мамо, -- посмiхнувся син, згадавши попередню розмову з ненькою та свою обiцянку. -- Я буду, мабуть, розповiдати за двох. Можна, Оленко? -- повернувся вiн до сво╓╖ дiвчини.

-- Можна, Колю, -- посмiхнулася та.

-- Так ось, -- почав свою оповiдь Микола. -- У мене цього року закiнчився строк направлення до Рiвненсько╖ областi, а точнiше до Костополя. А це означа╓, що далi я можу працювати за власним вибором, тобто сам вирiшувати, де менi працювати.

-- Ми це зна╓мо, -- пiдтвердив Михайло Лаврентiйович. -- Ти ще ранiше казав, що ма╓ш намiр покинути Костопiль, чи навiть Рiвненську область.

-- Саме так. Але тепер мо╖ плани дещо змiнилися - я затримаюсь в Костополi ще на рiк.

-- Чому? -- запитав батько. Хоча розмову з сином почала Наталiя, та надалi здебiльшого дискутував з сином ╖╖ чоловiк.

-- Справа в тому, що не закiнчився ще строк направлення у Олени. Вона працю╓ за направленням на Костопольськiй меблевiй фабрицi економiстом. Працю╓ лише 2 роки, тобто ╖й як мiнiмум потрiбно ще рiк там працювати.

-- А Олена сама з Костополя? -- Михайло Лаврентiйович перевiв свiй погляд на дiвчину. Та заперечливо покачала головою.

-- Нi, -- пiдтвердив словесно i Микола. -- Олена родом з Ужгорода, там вона й закiнчила унiверситет. Отримала направлення саме у Рiвненську область. Нормального житла в Костополi нема╓ нi у не╖, нi у мене. Тому ми пробудемо у цьому мiстi ще рiк, а потiм, скорiш за все, пере╖демо у ╖╖ рiдне мiсто. Я планував далi працювати у Тернополi чи Львовi, але й Ужгород, наскiльки менi вiдомо, -- вiн з при╓мною посмiшкою глянув на дiвчину, -- теж гарне мiсто. А те, якi гарнi будiвлi у ньому зводять, я й сам знаю - розповiдали менi колеги.

-- Так, з Оленкою все зрозумiло. А де ти сам цей рiк будеш працювати? На тiй роботi, що й зараз?

-- Так. Щоправда, вже на дещо вищiй посадi - одразу пiсля вiдпустки я вже буду працювати виконробом. -- До цього Микола спочатку працював майстром будiвельно-монтажних робiт, а потiм помiчником виконроба. -- В управлiннi знали, що я по закiнченню строку направлення не збираюся далi у них працювати. А тому умовляли мене залишитись. Ось i пiдвищили у посадi.

-- О-о, Микола, то це ж буде негарно - тебе пiдвищили у посадi, а ти через рiк однак збiжиш.

-- Я це розумiю. Але я однак не збираюся залишатись у Костополi. Саме через це ми з Оленкою вирiшити вiдкласти на рiк дату нашого одруження. Оленцi точно нiякого житла не свiтить на ╖╖-то меблевiй фабрицi. Мабуть, i менi теж. Я маю на увазi квартиру.

-- Ну, що квартиру тобi одразу не дадуть, це зрозумiло. Але кiмнату у сiмейному гуртожитку будiвельна-то фiрма точно ма╓ вам видiлити.

-- I це я розумiю. Здогадуюсь, що таке може бути. Але це буде ще гiрше.

-- Як-то так?! -- здивувався батько. -- Чому гiрше? Це ж окреме житло, не потрiбно його знiмати. Чи ти гада╓ш, що ви у гуртожитку будете жити рокiв з 10 чи 15, чекаючи власного житла?

-- Нi, тату. Причина зовсiм iнша. Ти казав про те, що пiти з роботи через рiк пiсля того, як мене призначили на вищу посаду - це негарно. I я з цим згоден, тобто частково згоден. А тепер скажи менi - а як, через рiк залишивши роботу у Костомелi, я буду дивитися у очi тим людям, якi нададуть нам з Оленою житло? Це ж ще гiрше. Що таке моя колишня посада помiчник виконроба? Та це майже те саме, що й виконроб. Не таке вже й велике пiдвищення. Тим паче, що я нерiдко i пiдмiняв виконроба. А ось житло... Це зовсiм iнша справа.

-- Ти дивись... -- розгублено простягнув Михайло Лаврентiйович. -- А це дiйсно, що так. Ти, мабуть, ма╓ш рацiю. Але ж i в тому й iншому випадку негарно одразу залишати роботу.

-- I що робити, тату? Працювати на нелюбимiй роботi до само╖ пенсi╖? Як на мене, то краще одразу розв'язати це питання. Чим ранiше, тим краще. Як-то кажуть - потрiбно вiдрубати хвоста собацi цiлком, а не частинами. А як би ти сам поступив на мо╓му мiсцi?

Настала досить довга пауза. Погляди всiх, хто сидiв за столом, повернулися до керiвника велико╖ колись родини. Михайло Лаврентiйович ж подумки згадав, як вiн переводився з депо у Гречанах, а потiм iз лiнiйно╖ дiлянки там же до Нестерiвцiв, поближче до рiднi. А також те, як вiн пiсля вiйни вiдмовився пере╖жджати у Кам'янець-Подiльський. Нарештi, вiн тяжко зiтхнув i промовив:

-- Роби, як зна╓ш, Микола. Чини так, як буде краще для тво╓╖ майбутньо╖ сiм'╖. Ви вже всi повиростали, а тому батьки не повиннi надалi вмiшуватися у ваше життя. Та ми вже й старi, а тому нашi поради вам можуть носити хiба що, так би мовити, рекомендуючий характер. Молодь зараз зроста╓ розумною, ви зна╓те набагато бiльше за нас. А тому ви ма╓те вирiшувати сво╖ проблеми самостiйно. Ми, звичайно ж, завжди готовi вам допомагати, але лише у тому випадку, коли ви на це будете згоднi. Нiчого супроти вашо╖ волi.

Далi Миколi з Оленою iншi учасники застiлля задали кiлька бiльш простих, уточнюючих запитань i на цьому серйознi розмови припинилися. Потiм бесiди вже велися просто як родиннi на рiзнi теми. Не було розмов про роботу Миколи чи Олени й наступними днями, всi вже просто вiдпочивали.

На початку серпня надiйшов лист вiд Олександра. Те, що вiн вже закiнчив академiю, батькам i без листа було зрозумiло. Але куди вiн пiсля академi╖ потрапив, цього вони не знали, а тому лист повинен був прояснити це питання. А звiстки вiд сина не надходили довгенько. Та воно було зрозумiло - знову пере╖зди з трьома дiтьми, облаштування на новому мiсцi. Хоча, можливо, й на старому. I поштове повiдомлення, якого батьки вже зачекалися, дiйсно всi питання, пов'язанi iз змiною мiсця служби пiсля навчання таки прояснило.

По-перше, Олександр сповiстив, що по закiнченню академi╖ йому присво╖ли чергове звання майор. Та цього теж слiд було чекати. А ось iнше повiдомлення сина й дiйсно було цiкавим. Як писав Сашко, йому пропонували пiдвищену вiйськову посаду у двох рiзних за розташуванням гарнiзонах. Та вiн вiдмовився й наполягав на сво╓му поверненнi до знайомо╖ йому зауральсько╖ частини, хоча й на посаду дещо нижчу за пропоновану йому Мiнiстерством оборони. Його у цьому питаннi пiдтримав командир частини, направивши вiдповiдне клопотання до Мiнiстерства. А тому пiсля довго╖ тяганини його прохання та клопотання командира частини задовольнили - майор Золотаренко продовжив свою вiйськову службу у знайомому йому гарнiзонi. Задоволена була таким розвитком подiй i його дружина Гульнара.

Як написав Сашко батькам, в Мiнiстерствi оборони йому пропонували посаду (вiд яко╖ вiн вiдмовився) заступника командира танкового батальйону. А далi в листi вiн написав, що зараз в сво╖й старiй частинi обiйма╓ посаду зам. комбата по озбро╓нню - дослiвний письмовий вислiв Олександра. По озбро╓нню - начебто було всiм зрозумiло, навiть мамi (у загальних рисах). Але Михайло розшифрував Сашкiв запис зам. комбата як заступник командира батальйону - ну, не батаре╖ ж. I ось тут вже нiчого зрозумiло не було: вiдмовився вiд посади заступника командира танкового батальйону, але на цiй же посадi й служить. Та все роз'яснили батьку вдвох Петро та Iлля. Бiльше навiть Iлля, тому що його колишнiй ремонтний взвод пiдпорядковувався саме заступнику командира частини по озбро╓нню. Вся справа була у посадових обов'язках. Заступник командира батальйону з озбро╓ння вiдповiдав за наявнiсть i технiчний стан озбро╓ння та вiйськово╖ технiки в пiдроздiлах батальйону, ╖х будову, правила експлуатацi╖ i строки направлення в ремонт; безпосередньо органiзовував технiчне обслуговування i поточний ремонт озбро╓ння i вiйськово╖ технiки в пiдроздiлах батальйону, а також (крiм iнших менш сутт╓вих обов'язкiв) органiзовував економне витрачання запасних частин i експлуатацiйних матерiалiв; забезпечував економне витрачання пального, мастильних матерiалiв тощо. А ось обов'язки безпосередньо заступника командира танкового батальйону (без приставки по озбро╓нню) були значно ширшими - той на рiвнi з командиром батальйону (як його прямий заступник) вiдповiдав за бо╓готовнiсть пiдроздiлу в цiлому, а це було набагато серйознiше i вiдповiдальнiше.

Все начебто було зрозумiло. Та у всiй цiй посадовiй специфiцi був один маленький, але сутт╓вий нюанс. Посада заступника командира батальйону по озбро╓нню по-iншому називалася ще так: заступник командира батальйону по технiчнiй частинi або ж просто начальник бронетанково╖ служби батальйону. ╥╖ мiг очолювати як майор, так i капiтан, який прагнув пiдвищення у чинi. Тобто, у конкретному випадку Олександр начебто не особо й вирiс у посадi, хоча звання мав вже вищого командного складу. Сашко був сво╓рiдною людиною - хитруватою, але досить прагматичною. Як тепер зрозумiли батьки, вiн не особо ганявся за високими чинами i владою - вiн просто волiв спокiйно╖ служби для себе i бiльш-менш комфортного життя для сво╓╖ сiм'╖. Та не завжди це вда╓ться, а тому невiдомо було, скiльки часу майор Золотаренко прослужить ще на старому мiсцi, бо йому так чи iнакше в подальшому потрiбно було рухатися по службi. А тому, все ж, рацiональнiше, мабуть, було йому приставати на пропозицiю Мiнiстерства оборони - скорiш за все, невдовзi це однак станеться, та вже в якомусь iншому гарнiзонi. Слiд було ще враховувати те, що майором Олександр став у 37 рокiв - не таке вже й велике досягнення для кадрового вiйськового.

Та ось вже лiто добiгло свого кiнця - всi роз'╖халися - i знову старi Золотаренки залишилися в домiвцi лише разом iз сiм'╓ю свого сина Петра.


РОЗДIЛ 7


Новi статуси й призначення


Осiнь принесла Наталi╖ та Михайлу лише одну родинну новину - ╖х син Павло був призначений на посаду майстра. Почав вiн свою роботу у Кам'янецькому залiзничному депо у 18 рокiв з посади технiка по ремонту та технiчного обслуговування рухомого складу, пiзнiше отримав посаду заступника майстра, i ось зараз вже став керiвником чимало╖ дiлянки. А для його 29 рокiв це була теж не така вже й мала посада, тим паче, вищо╖ освiти вiн не мав.

А ось мiжнароднi осiннi новини при╓мними звiстками не радували. У жовтнi спалахнула так звана Карибська ракетна криза. 22-го жовтня президент США Кеннедi у виступi по радiо заявив, що СРСР побудував на Кубi ракетну базу. На думку американського iсторика-дослiдника Раймонда Гартхофа, iдея розмiстити ядернi ракети на кубинськiй територi╖ виникла у Хрущова ще у квiтнi 1962-го року пiсля доповiдi мiнiстра оборони Малиновського про розгортання американських ядерних ракет середньо╖ дальностi у Туреччинi. А далi Генеральний штаб приступив до розробки заходiв пiд кодовою назвою "Анадир" по створенню групи радянських вiйськ на Кубi (ГРВК). При цьому основним елементом оперативно╖ побудови вiйськ була 43-я ракетна дивiзiя з 2-ома полками ракет Р-14 i 3-ма полками ракет Р-12. Дивiзiя у повному складi забезпечувала можливiсть ураження вiйськово-стратегiчних об'╓ктiв на територi╖ США, Загальний ядерний потенцiал пiд час першого пуску мiг становити до 70 мегатонн (у Хiросiмi було лише 20 кiлотонн). Вiд ударiв з повiтря дивiзiю прикривали 2 зенiтнi дивiзi╖ i винищувальний авiацiйний полк. Ще 4 мотострiлковi полки захищали ядернi ракети вiд наземного наступу. Ракетний полк "Сопка" i бомбардувальники Iл-28 призначалися для боротьби з морським десантом. Першi бойовi пiдроздiли радянських вiйськ прибули на Кубу на початку серпня. А в серединi серпня почалося перекидання ядерних бо╓зарядiв. У вереснi на Кубу стали прибувати ядернi ракети середньо╖ дальностi. Американське керiвництво знало про розгортання радянських вiйськ на Кубi практично ще з липня 1962-го року, що й не було дивно при наявностi на островi розгалужено╖ американсько╖ розвiдувально╖ мережi. Свiт опинився на межi ядерно╖ вiйни. Та все ж взяв гору здоровий глузд. I в Москвi, i у Вашингтонi розумiли, що навiть пiсля раптового масованого ядерного удару по об'╓ктах противника цiлком iмовiрний вiдповiдний випад, хоча i не масований, але здатний забрати життя багатьох людей. З 22-го жовтня почалася вiдкрита фаза Карибсько╖ кризи. I саме у той день о 19:00 за вашингтонським часом президент США i звернувся до народу iз заявою. Вiн оголосив про можливий початок морсько╖ блокади острова для запобiгання поставок на Кубу нових радянських ракет i закликав Хрущова вiдмовитися вiд дiй, що загрожують миру на Землi. А наступного дня Кеннедi пiдписав-таки розпорядження про встановлення морсько╖ блокади Куби з 14:00 24-го жовтня. Пiзнiше вiн попередив Хрущова про можливiсть американського вторгнення на Кубу для знищення радянських ракет. Увечерi 24-го жовтня У Тан - виконуючий обов'язки Генерального секретаря ООН - в сво╓му листi главам СРСР i США запропонував план врегулювання конфлiкту: Сполученим Штатам слiд було вiдмовитися вiд блокади, а Радянському Союзу - утриматися вiд поставок наступально╖ збро╖. Постало також i питання про "обмiн американських ракет в Туреччинi на радянськi на Кубi". I 28-го жовтня Хрущов передав президенту США послання радянського уряду, у якому пiдтверджувалася готовнiсть демонтувати ракети в обмiн на вiдмову США вторгнення на Кубу. Демонтаж радянських ракетних установок, завантаження ╖х на кораблi i вивiд з територi╖ Куби зайняли 3 тижнi. Переконавшись, що Радянський Союз вивiв ракети, президент Кеннедi 20-го листопада вiддав наказ припинити блокаду Куби.


* * *


А далi неспiшно сплили 2 роки. Минулий рiк запам'ятався Золотаренкам однi╓ю важливою подi╓ю у життi ╖х родини. Як то й планувалося, побралися Микола i Олена. До того була ще одна родинна новина, можливо, й трохи меншого значення (старi Золотаренки вже звикли до таких повiдомлень), та не менш важлива: на початку травня у Петра та Марiчки народилася друга дитина - син Микола.

Та все ж весiлля сина з Оленкою було так би мовити бiльш глобальною подi╓ю. Закiнчили вони свою роботу у Костомелi лише наприкiнцi липня - з дальнiм прицiлом - i одразу вдвох при╖хали у Зеленче. Вони повiдомили, що наприкiнцi серпня мають намiр розписатися й вiдсвяткувати весiлля, а вже з 2-го вересня (першого понедiлка мiсяця) вийти на роботу. Розпис у ЗАГСi та весiлля вiдбудуться на батькiвщинi наречено╖ - в Ужгородi. Олена запросила сво╖х майбутнiх свекрiв та Петра з Марiчкою на весiлля. Михайло з Наталi╓ю з подякою прийняли запрошення дiвчини, а ввечерi наодинцi обговорили це питання.

-- Ну, що, Наталя, по╖демо на весiлля сина?

-- В Ужгород?! Та ти що, це ж так далеко. I чому вони не захотiли у нас все органiзувати?

-- Ну, я думаю тому, що у великому мiстi це буде значно святковiше. Щоб ╖м ця подiя запам'яталася на все життя. А що таке розпис у селi...

-- Це, мабуть, що так. Але однак жаль. А ╖хати в Ужгород дуже вже далеко.

-- А Лавру i Сашку у Туркестан, Сибiр чи Далекий Схiд не далеко було ╖здити, а пiзнiше ще й з дiтьми?

-- Ну, то вони ж молодi.

-- Ти менi пару рокiв тому казала, щоб я не робив з тебе стару бабу. Отож ти теж молода.

-- Ох i вмi╓ш же ти пiдлещуватися, -- посмiхнулася Наталiя.

-- Я це говорю до того, що в дорозi ти не розсиплешся. А як хочеш, то лiтаком полетимо.

-- Лiтаком?! Та ти що! Я ╖х боюсь.

-- А тво╖ дiти ╖х не бояться. Василько вже цiлий рiк мало що не щодня лiта╓. Та й нашi iншi дiти часом лiтають. Бери з них приклад.

-- Пiзно менi вже брати з них приклад. I ╖хати чи летiти, все ж таки, далеко.

-- Наталя, так негарно. Ми з тобою були на весiллях лише у Тонi та Петра. I то лише тому, що все вiдбувалося у нашому селi. Ну, ще у Павла. А у нас же зараз восьмеро дiтей. А скоро нас на весiлля вже й онуки стануть запрошувати.

-- Ой, коли то ще буде... -- розплилася у посмiшцi Наталiя.

-- А невдовзi буде, ти й не помiтиш, як час сплине.

-- Ага, так швидко вiн i спливе... Нашому найстаршому онуку, Тониному сину й тво╓му тезцi минуло лише 11 рокiв. Та й Iванку, сину Лавра восени стiльки ж виповниться. То вони ще й через 10 рокiв не одружаться.

-- Так, вони-то не одружаться. Але не забувай, що Ганнусi, -- доньцi Олександра й Гульнари, -- нещодавно вже 10 рокiв виповнилося. Ось вона може замiж вийти й через 8 рокiв.

-- Та, ну таке ти говориш. Зараз нашi дiвчата так рано замiж не виходять.

-- Нашi, тобто укра╖нки, можливо, й не виходять. Хоча й таке може бути. А ось азiатки можуть i рано замiж вискочити.

-- Ганнуся не азiатка, вона донька Сашка, а вiн укра╖нець.

-- Так, за паспортом Ганнуся укра╖нка, але ж кров у не╖ половину азiатська, узбецька.

-- Так, Михайло, на наговорюй на дiвчинку! Вона ще мала, i рано замiж не вискочить.

-- Ну, я й не казав, що вона обов'язково у 18 рокiв замiж вийде. Це все гiпотетично. Так, ну, досить про онукiв. А то ми ще, чого доброго, посваримося з тобою. Ну, то що, ╖демо на весiлля Миколи та Олени?

-- Не знаю...

-- А я знаю. Ми точно ╖демо.

-- Ой, Мишко, та я ж за свого життя лише один раз кудись ╖здила - на могилу Iванка. Але туди я не могла не по╖хати, -- зiтхнула Наталiя. -- Ну, ще у Кам'янець-Подiльському, та це поряд. А весiлля... На всiх весiллях ми однак не зможемо з тобою побувати.

-- На всiх не зможемо. А ось на тих, якi нам пiд силу, ми мусимо бути. Адже з кожним роком нам все важче стане кудись ╖здити. Отож саме тому ми з тобою й по╖демо чи полетимо в Ужгород. А я чув, i не лише вiд Оленки, що це мiсто дуже гарне. Потрiбно подивитися на нього, та ще й познайомитись з нашими сватами. Саме батьки нареченого зобов'язанi знайомитись з батьками наречено╖.

Через 2 днi Микола з Оленкою ви╖хали до мiста наречено╖ - справ ╖м там було вдосталь, а часу не так вже й багато. Та до того часу Михайло Лаврентiйович запевнив дiтей, що на ╖х весiллi вони точно будуть. Звичайно, його дружина довго роздумувала, та нарештi пристала на пропозицiю чоловiка. I вона не пожалкувала. Заходи з нагоди одруження Миколки та Оленки вiдбулися у суботу та недiлю 24-25 серпня, i вони дiйсно були органiзованi чудово, та й саме мiсто дуже сподобалося як самiй Наталi╖, так i Михайлу з Петром. Марiчка, звичайно, залишилася вдома разом iз Тамарочкою та крихiткою Миколкою.

Що ж стосу╓ться новостворено╖ сiм'╖, то молодята, як повiдомив батькам Микола, на перший час будуть проживати разом з батьками Олени - у тих був доволi просторий приватний будинок. Постало питання й про роботу Олени та Миколи. Щоправда, стосовно Олени все було зрозумiло - у рiдному мiстi робота ╖й точно знайдеться. А ось робота ╖╖ чоловiковi... Та Микола запевнив батькiв, що за роботу йому вже ╓ домовленiсть, до того ж у досить вiдомiй будiвельнiй органiзацi╖.

-- А як це ти так швидко домовився? -- запитав по свободi Михайло Лаврентiйович сина. -- У чужому мiстi. I коли ти лише встиг? - тобi з органiзацi╓ю весiлля турбот хватало.

-- Встиг я не стiльки домовитися за роботу, скiльки просто побувати у будiвельному управлiннi. I то бiльше для того, щоб розповiсти там про те хто я такий, що робив i що можу робити. Ну, i щоб на мене подивилося керiвництво, -- посмiхнувся Микола. -- За мене ще до того замовив слово мiй тесть.

-- Он воно як... У нього ╓ якийсь блат чи вiн така вже у мiстi впливова людина на значнiй посадi?

-- Нi те, нi iнше, тату.

-- Тодi я нiчого не розумiю.

-- Зараз я тобi все поясню. Почну трохи з iншого. Тебе на весiллi не здивували якiсь iноземнi розмови, iноземнi пiснi?

-- Спочатку здивували, звичайно. Та потiм я зрозумiв. Я ще ранiше чув, що в Закарпатськiй областi живе багато угорцiв. То це й була, мабуть, ╖х мова.

-- Саме так. Та не це головне. Ти запам'ятав, яке дiвоче прiзвище мо╓╖ дружини та ╖╖ батькiв?

-- Так - Ковач.

-- О! Правильно. Але це угорське прiзвище, вiд угорського kovács - "коваль". Батько Оленки угорець. А в Закарпатськiй областi дуже мiцнi зв'язки угорсько╖ дiаспори. Вони допомагають один одному, нi в чому не вiдмовляють. Ось i в будiвельнiй фiрмi у мого тестя знайшлися такi зв'язки. Вiн не дуже впливова людина у мiстi, звичайний начальник планового вiддiлу на одному iз пiдпри╓мств. Але угорський земляк земляку нiколи не вiдмовля╓ у його проханнi. Ось так менi й допомогли. Для угорсько╖ меншини характерний високий рiвень етнiчно╖ самосвiдомостi i опiр асимiляцi╖.

-- То добре, що так все вдало склалося. А я й у мiстi подекуди також чув угорську мову.

-- Ну, у самому Ужгородi угорцiв не так вже й багато, хоча в цiлому вони складають 12 % населення Закарпатсько╖ областi. Та найбiльше угорцiв, навiть бiльшiсть населення у Берегiвському районi, а також половина населення у Виноградiвському районi i помiтна меншiсть в Ужгородському - в цiлому по району - та Мукачiвському районах. А взагалi-то, 95 % угорцiв Закарпаття вважають угорську мову рiдною. Менi розповiдали, що у тому ж Берегсасi - це Берегово на угорськiй мовi - ти навiть не зможеш випити кави в кафе, якщо замовиш ╖╖ не угорською або принаймнi англiйською мовою, а укра╖нською чи росiйською. Хоча самi угорцi називають себе бiльше мадярами, росiйською мовою - мадьяры.

-- Я чув таке слово. А чому саме мадяри?

-- Ну, Оленка розповiдала менi, що слово мадяр або ж магьяр - magyarovac - з'явилося ще в епоху во╓н проти туркiв за незалежнiсть, якi очолював нацiональний герой Угорщини Лайош Кошут. У його бiйцiв була пiсня, яка починалася словами: "Встаньте, мадяри, кличе свобода...". Мадяри - це самоназва цього народу. Угорцi - назва кра╖ни Hungare (Гунгарiя) - це назва, яку дали ╖м iншi народи. Щоправда, самi угорцi вважають, що цю назву вони одержали вiд гунiв, яких вважають предками угорцiв.

-- Зрозумiло. Отож твоя дружина напiвугорка. Можливо, й тобi колись випаде нагода з'╖здити на ╖╖ iсторичну Батькiвщину.

-- Все можливо, -- посмiхнувся Микола.

-- Ну, добре. Ми з мамою бажа╓мо вам в першу чергу сiмейного благополуччя, а далi вже й успiшно╖ трудово╖ дiяльностi.

-- Дяку╓мо!

Пробули Наталiя й Михайло в Ужгородi цiлий тиждень, i зосталися дуже задоволенi такою подорожжю. ╥м не було куди поспiшати - у зеленчанськiй садибi залишилася Марiчка з дiтьми. Та й Петро, який був присутнiй разом з ними на весiллi брата, наступного дня одразу вiдлетiв до Хмельницького, адже вiдпустку вiн вiдгуляв значно ранiше, а робота чекати не стане. Отож доглядати за господарством у родиннiй оселi було кому.

Пiзнiше вiдбулися ще 2 родиннi новини, одна з них подiбна до весняно╖ - у серединi жовтня у Павла та Оксани народився за донькою i син Сергiй. А вже наприкiнцi року, в серединi грудня Лаврентiй у листi повiдомив, що отримав чергове звання пiдполковника (у 38 рокiв). Тепер Олександр вже значно вiдставав вiд свого брата-близнюка.

Iз новин Союзних Золотаренкам запам'яталася хiба що одна подiя, яка вiдбулася на початку лiта - 16-го червня Валентина Терешкова на космiчному кораблi "Восток-6" здiйснила полiт у космос. Вона стала шостим за рахунком радянським космонавтом - ранiше (11.08.1962 р.) в космосi побували Андрiян Микола╖в та Павло Попович - це був перший груповий полiт космiчних кораблiв - а зараз одночасно з Терешковою на орбiтi знаходився космiчний корабель "Восток-5" (запущений 2-ма днями ранiше), пiлотований космонавтом Валерi╓м Биковським. Та все ж найбiльше запам'ятався Михайлу з Наталi╓ю саме полiт Валi Терешково╖, адже вона стала першою у свiтi жiнкою-космонавтом.


* * *


Не став особливо щедрим на новини й наступний 1964-й рiк. Наприкiнцi травня Лаврентiй сповiстив, що ма╓ отримати направлення у групу радянських вiйськ у Нiмеччинi (ГРВН). У яке саме мiсто вiн сповiстить пiзнiше, бо й сам поки що не зна╓. Почувши таку звiстку, одразу почала бiдкатися його мама:

-- Та що ж це таке! Ну чому Лавру так не щастить? То був у Кита╖, а тепер Германiя. Господи, а як його там уб'ють... Там же нiмцi, скiльки ми з ними воювали. Не попав у 44-му роцi на фронт, то тепер до тих нiмчур проклятих ╖де.

-- Наталя, все навпаки. Лаврентiю здорово пощастило,

-- Ну що ти таке кажеш? Як же, пощастило...

-- Саме так, пощастило. Ти й про Прибалтику казала, що це край Землi, а сiм'я Лавра там прекрасно п'ять рокiв провела. А в Нiмеччинi вона ще краще 5 рокiв проведе.

-- Ну що ти таке кажеш?

-- А ось те й кажу, Наталiя. ...його там уб'ють... Таке балака╓ш. Ти майже за 20 пiсляво╓нних рокiв перебування наших вiйськ в Нiмеччинi чула хоча б одне повiдомлення, що там вбито якогось нашого вiйськового чи звичайного громадянина?

-- Ага! Так тобi про це у нас i повiдомлять.

-- Та не повiдомляють тому, що нема╓ таких випадкiв. I нiмцi там вже зараз зовсiм не тi - iнше, нове поколiння вже виросло, виховане на iнтернацiональних iдеях. У нас дуже хорошi стосунки з НДР. А крiм того, знай, Наталiя - нiмцi живуть краще, нiж ми. А отже i нашi вiйськовi так же гарно там проживають.

-- А чому це нiмцi краще за нас живуть? Скрiзь пишуть, що найкраще життя саме у Радянському Союзi.

-- Ось саме про те, що в НДР люди живуть краще, нiж у нас, в газетах i не напишуть. А всi тi, хто там був, в захватi вiд цi╓╖ кра╖ни. Менi, як я працював, багато хто про це розповiдав.

-- Ти серйозно? -- недовiрливо перепитала дружина.

-- Цiлком серйозно.

Невiдомо, чи повiрила Наталiя чоловiку, та ╖й, мабуть, довелося повiрити вже не Михайлу, а сину, коли той написав, що вiн iз сiм'╓ю вже перебува╓ у Нiмеччинi i що умови там просто чудовi. Лаврентiй написав, що 5 рокiв йому доведеться провести в 11-й гвардiйськiй танковiй Прикарпатсько-Берлiнськiй Червонопрапорнiй ордена Суворова дивiзi╖.

-- Знову танкова дивiзiя, -- з посмiшкою покачав головою Михайло. -- Ну, це ж потрiбно... Як переплiта╓ться його доля з танками Сашка.

А служити Лаврентiю Михайловичу Золотаренку доведеться у 249-му гвардiйському механiзованому Чернiвецькому Червонопрапорному орденiв Суворова i Богдана Хмельницького полку. На конвертi стояла адреса: в/ч пп 60560. Та це все були ще дрiбницi до того моменту, коли батьки дiзналися, що служити ╖х сину доведеться у мiстi Дрезден.

-- Наталя, -- зрадiв Михайло, -- ти прочитала? - Дрезден. Що ще може бути краще. Ти чула про таке мiсто?

-- Чула. Чула, що воно велике й гарне.

-- Точно. Це ж дуже велике мiсто. Там знаходиться знаменита картинна галерея. Його можна порiвняти з Москвою, де донедавна жив Сашко. Нi, не з Москвою, бо з Москвою можна, мабуть, порiвнювати Берлiн. Ну тодi таке ж мiсто, як Ки╖в чи Ленiнград. О, саме таке, як Ленiнград. У Дрезденi знаходиться картинна галерея, а у Ленiнградi - Ермiтаж, теж з картинами та iншими творами мистецтва. Наталя, ти уяви собi, що ти 5 рокiв житимеш у Ленiнградi. Так що Лавру здорово повезло. А ти бiдкалася.

I лише пiсля цього Наталiя Карпiвна нарештi заспоко╖лася. Та ╖╖ спокiй був невдовзi знову порушений. Вiдбулася подiя, яко╖ не очiкувала нi вона, нi Михайло. Тижня через три пiсля останнього листа Лаврентiя, вже наприкiнцi червня в село заявився iнший вiйськовий - майор Олександр Золотаренко. I заявився не один, а всi╓ю сiм'╓ю - з Гульнарою, Ганнусею, Алi╓ю та Андрiйком. Батько майора навiть попервах перелякався:

-- Сашко, ти що, залишив армiю, демобiлiзувався чи як там у вас кажуть - вийшов у вiдставку? -- Олександр при╖хав у село в цивiльному одязi. Хоча то нiчого й не означало, бо сини завжди у вiдпустку при╖здили у цивiльному - надокучувала ╖м вiйськова форма.

-- Та ти що, батьку, -- голосно розсмiявся Олександр. -- Звичайно ж, нi.

-- Фу, аж вiдлягло вiд серця. Отже у вiдпустку? А чому не повiдомив?

-- Та не до того менi було. Та й не у вiдпустку я при╖хав. Це Гульнара з дiтьми вiдпочинуть у вас, якщо ви приймете.

-- Тю, здурiв! -- втрутилася у розмову й Наталiя Карпiвна. -- Таке кажеш. Звичайно ж, ви можете вiдпочивати у нас скiльки захочете. Чи ми когось колись гнали? Та для нас це лише радiсть - побути з вами та онуками. А як вони повиростали, особливо Ганнуся. А ми про не╖ не так вже давно згадували.

-- А чому саме про Ганнусю?

-- Та, -- махнула рукою мама, -- просто до слова прийшлася. -- Не казати ж ╖й було синовi, що вона з чоловiком обговорювали можливiсть виходу у майбутньому замiж дiвчинки.

-- Так, Наталя, зачекай. Давай з'ясу╓мо iнше питання. Я не розумiю, -- повернувся вiн до сина, -- чому у тебе не вiдпустка, а що ж тодi? Чому дiти й Гульнара будуть вiдпочивати, а ти нi?

-- Тому, батьку, що мене вже перевели iз Зауралля в iнше мiсто. Ми до вас за╖хали по дорозi.

-- По дорозi? Тебе що, як Лавра перевели кудись у Прибалтику чи Нiмеччину?

-- Нi, не так далеко. У Прикарпатський вiйськовий округ, а точнiше, в Закарпатську область, мiсто Мукачево.

-- Ти дивись, як добре! На Укра╖ну, та ще й майже поряд з тво╖м братом Миколою. Чудово!

-- Так. Потрiбно буде провiдати Миколку. Адже вiд Мукачево до Ужгорода якихось там кiлометрiв 40, я по мапi приблизно прикинув.

-- Це непогано буде, якщо ти провiда╓ш Миколу. Але скажи менi - тебе знову перевели на посаду заступника по озбро╓нню?

-- Нi, цього разу вже просто на посаду заступника командира батальйону. До того ж, як сказали менi, з прицiлом на посаду командира батальйону. А це вже посада пiдполковника. Я одразу погодився на таку пропозицiю - на рiднiй Укра╖нi можна взяти на себе й бiльший вантаж.

-- То добре. Але ж ви при╖хали до нас з речами, лише, як у вiдпустку. Це що, й усi вашi речi?

-- Та ти що, батьку, -- знову розсмiявся Олександр. -- Та тих речей у нас дуже багато. Але вони надiйдуть у Мукачево залiзничним контейнером. Я саме тому й завiз дружину й дiтей до вас. Зараз на новому мiсцi будуть лише голi стiни.

-- Та ну, як так? У вас же в армi╖, як я чув, квартири мебльованi.

-- Ой, не смiши, батьку, -- й дiйсно продовжував смiятися Олександр. -- Якi вони там мебльованi - солдатськi лiжка, старезнi шафи та стiльцi. Нема╓ нi яко╖сь тахти чи дивана. А дитячi лiжечка... Та й iнше, -- махнув вiн рукою. -- То лише попервах лейтенантам надають казеннi меблi, а потiм кожна сiм'я поступово купля╓ собi меблi на свiй смак. Всi бажають жити зручно. Саме тому й доводиться перевозити меблi у контейнерах. А у високих чинiв вони в один контейнер навiть не вмiщуються, доводиться за власний рахунок заказувати й другий. А те, що на новому мiсцi лише голi стiни, то якраз добре. Бо там потрiбно буде ще й ремонт робити. Ми з Гульнарою вже це добре зна╓мо. Ми жили у Камишловi досить зручно, я тобi казав, що краще навiть, нiж у Москвi. Але знав би ти чого нам коштували тi зручностi... На новому мiсцi все потрiбно до ладу приводити. Та й коли прийде контейнер з нашими меблями менi невiдомо. А ти краще за мене зна╓ш, як залiзницею йдуть вантажi, та ще з iншого кiнця Радянського Союзу.

-- То так. Знаю. А свою "Поб╓ду" ти куди дiв? -- посмiхнувся батько? -- Теж у контейнер запхав?

-- Ага, так ╖╖ i запха╓ш у контейнер... -- розсмiявся Сашко. -- Продав ╖╖. Я на нiй вже 9 рокiв вiд'╖здив, та ще й до мене вона в таксопарку добряче побiгала.

-- А з Мукачево якраз можна було б на машинi до нас ╖здити, -- покачав головою батько. -- Це тобi не з Уралу ╖хати.

-- Я це розумiю. Обживусь на новому мiсцi, а там побачимо - можливо, пiзнiше куплю якусь iншу, новiшу машину.

-- Ну, добре, начебто все з'ясували. Гульнара й дiти можуть у нас все лiто вiдпочивати, та й восени теж. А коли ти ╖хатимеш у Мукачево?

-- Та завтра ж. Сьогоднi вiдпочину, а потiм знову у дорогу. Чим ранiше я буду на мiсцi, тим краще. I буду намагатися, щоб дiтям з мамою не довелося надокучати вам все лiто. Сiм'╖ повиннi жити разом.

Ось такий сюрприз приготував для батькiв Олександр. Але пiсля розмови з сином всi тривоги уляглися, замiсть них наступила вже радiсть - тепер у будинку знову будуть, нехай i тимчасово, проживати п'ятеро дiтей. Сашко дiйсно наступного дня покинув Зеленче, а ось при╖хав забирати вiн сiм'ю лише в серединi серпня. А до того часу в селi вже вiдпочивав Iлля, який закiнчив четвертий курс iнституту. Заскакували у село також Антонiна та Павло, щоб побачитись з батьками та родиною Олександра. В липнi 2 тижнi вiдпочивав в селi й пiлот цивiльних авiалiнiй Василь Золотаренко, який вже 2 роки сидiв за штурвалом Ан-2 - лiтав i по самiй Ки╖вськiй областi, i в iншi обласнi центри. Та ось у Хмельницький поки що у нього рейсiв не було.

Не при╖здив цього року додому лише iнженер Микола. Вочевидь, у цей час знайшлися у нього справи й в самому Ужгородi. Вiн вже писав батькам, що вони з Оленкою не стануть чекати державно╖ квартири. Вони придбали дiлянку для будiвництва власного приватного будинку. Коли про це рiшення сина дiзналася його мама, то у не╖ вiдбулася цiкава розмова з чоловiком.

-- Мишко, що це Миколка надумав? Це ж не серйозно.

-- Чому не серйозно. Навпаки, дуже серйозно.

-- Та воно так. Я не те хотiла сказати. Несерйозне рiшення, а справа дiйсно дуже серйозна.

-- А чому рiшення сина несерйозне?

-- Та тому, що у нього грошей нема╓ на будiвництво власного будинку. Це ж такi кошти!..

-- Так, кошти й справдi чималi. Але ж багато людей будують власнi домiвки. Вони значно кращi, нiж тi шпакiвнi у висотних будинках. Та ти це й сама добре зна╓ш. Ми ж с тобою побудували власне житло, то чому Микола не може його побудувати?

-- Ми його в селi будували, а йому це доведеться робити у великому мiстi. Це набагато складнiше. Нам свiй дiм допомагали будувати усi гуртом - у селах так завжди робиться. А у мiстi хто той гурт збирати буде? Крiм того, там цiни на матерiали такi!.. Ти ж майже весь матерiал зi сво╓╖ залiзницi за безцiнок здобував.

-- Ну, так вже й за безцiнок... Наталя, не вигадуй. Ну, шпали, щебiнь, пiсок, а у самому селi глина - дiйсно здобувалися по дешевцi. Але решта матерiалiв... Особливо дерево. Та й цегла, хоча у нас ╖╖ не так вже й багато пiшло.

-- Ну, з деревом у Карпатах проблем нема╓, -- самовпевнено заперечила Наталiя. -- У нашiй мiсцевостi якраз з ним бiльшi проблеми були.

-- З деревом у Карпатах дiйсно проблем нема╓, -- посмiхнувся Михайло. -- Але лише з тим, що росте. Та щоб та деревина стала вiкном чи дверима, i зусиль, i коштiв багато пiде.

-- Ну, то так. Але тодi тим паче - звiдки у Миколки такi грошi знайдуться?

-- Наталя, я гадаю, що Микола не самостiйно приймав рiшення про будiвництво власного житла. Вони точно радились з батьками Олени, i я також гадаю, що i батько, i мама Олени, i друзi-угорцi самого тестя нашого сина пообiцяли допомагати йому у цiй справi. Допомагати i руками, i коштами. Крiм того, у Миколи, працюючого у будiвельнiй органiзацi╖, не повинно бути проблем з матерiалами, та й виписуватиме вiн ╖х дешевше - по оптовiй цiнi. А також, можливо, виконробу нададуть реальну допомогу - сво╖ми руками - його пiдлеглi. Вони там вiрне рiшення прийняли. I ти сама це розумi╓ш. По-перше, державно╖ квартири ╖м доведеться довгенько чекати. А по-друге, навiть народивши дитину, вони отримають лише двокiмнатну квартиру, у якiй можуть бiльше десятка рокiв тулитися, як то вже було у Тонi з Андрi╓м. А свiй дiм будуй хоч на 10 кiмнат.

-- Воно то так. Але кошти...

-- О! Оце i ╓ головне питання. Але, по-перше, молодята обо╓ працюють, i у них напевно ╓ деякi заощадження, по-друге, ╖м допоможуть батьки Олени. А по-трет╓, коштами i ми мусимо ╖м допомогти.

-- Я до того й вела, -- тихо промовила Наталiя. -- Та не знала, як ти до цього поставишся.

-- Ти що, здурiла?! Я мiг би був проти того, щоб допомогти дiтям? Оце тобi так! Все життя прожили разом, а на старiсть такi сумнiви. Чи ми дiтям не допомагали?

-- Допомагали. Але коштами на навчання, проживання й таке iнше. А потiм, з середини 50-х вже взагалi не потрiбно було за ╖х навчання платити. А ось з житлом ми нiкому з них не допомагали.

-- Ось у цьому ти ма╓ш рацiю. Але не допомагали ми дiтям з житлом лише тому, що тако╖ потреби не було. Лавра i Сашка держава забезпечу╓, Петро живе з нами, для Василька та Iлька це питання поки що не сто╖ть - ╖х забезпечують гуртожитками. Антонiна ж i Павло приватний дiм будувати не збиралися. ╥х зрештою теж житлом держава забезпечила. Ось i зостався саме Микола. I йому ми обов'язково ма╓мо допомогти коштами.

Наталiя полегшено, вже з посмiшкою, зiтхнула. У них самих заощадження були, i, мабуть, за селянськими мiрками чималi. Працюючи, Михайло отримував непоганi грошi, i мабуть, двi третини з них, а то й три чвертi клалися на ощадкнижку. Грошi здебiльшого Золотаренки витрачали лише на одежу та взуття. А продуктами харчування селян завжди годували присадибнi дiлянки та власна худоба. Так, працювати у сво╖х оселях доводилося чимало, та праця щедро винагороджувалася. Плодами сво╖х садиб селяни ще й заробляли додатковi кошти на прожиття. Так, в СРСР iснувало оподаткування приватних господарств, а Микита Сергiйович Хрущов ще й додумався встановити податок не лише на худобу, а навiть на плодовi дерева. Та однак селяни виживали, це вже були не 30-i роки.

Та ця розмова вiдбувалася, ще навеснi, з тi╓╖ пори пройшло вже, мабуть мiсяцiв чотири. А саме зараз, мабуть, i розпочалася будiвельна дiяльнiсть Миколи вже на сво╓му особистому фронтi - а лiто для цього найкраща пора року. Та у селi Зеленче, в оселi Золотаренкiв це лише пiдлило бензину у вогонь. I знову iнiцiатором стала Наталiя Карпiвна.

Одного ранку, коли пiсля невеликого порання по господарству, вона разом з чоловiком присiла на лавочку, а далi завела нову розмову:

-- Ти зна╓ш, що я думаю, Мишко?

-- Не знаю, -- посмiхнувся той. -- Але ти напевно скажеш.

-- Скажу, -- й собi посмiхнулася дружина. -- Тобi потрiбно по╖хати в Ужгород. Ти вже однак не працю╓ш, роботи тобi у садибi практично нема╓, я з Петром та Марiчкою тут i сама справлюся.

-- А навiщо менi ╖хати в Ужгород? На курорт мене вiдправля╓ш? То тодi ма╓мо вдвох ╖хати.

-- Та який там курорт. Ти мусиш допомогти Миколцi.

-- Чим допомогти, руками? То який з мене будiвельник?

-- Але ж ти будував свою домiвку.

-- Так будував, але як простий робiтник. Я не вмiю цеглянi роботи вести, покрiвлю робити, та й все таке iнше. У селi пiд час будiвництва нашого дому фахiвцi роботами заправляли. Та й який з мене на старiсть робiтник, менi ж не 20-25 рокiв. Я там лише на завадi буду, або ж працюватиму лише на тих роботах, якi називаються "принеси, подай". То там таких робiтникiв досить i так буде.

-- Але ж саме за тво╓ю вказiвкою будувався дiм.

-- Нi, не за мо╓ю. Я лише узгодив з мiсцевим спецiалiстом план будинку, тобто я подiлився з ним сво╖ми думками стосовно того, який дiм, на скiльки кiмнат я хочу, а вiн менi його намалював, та й то не з першого разу. Ми з ним довго дискутували на цю тему, бо часом те, що я хотiв, не вписувалося у будiвельнi норми.

-- Ну, нехай i так. Але ж у тебе з'явився досвiд такого будiвництва, i з'явилося розумiння що i як краще зробити. Тодi ти по╖дь до Миколки хоча б на кiлька днiв, i пiдкажи йому, як краще побудувати власну домiвку.

-- Наталя, я тобi про Фому, а ти менi - про Ярему. Який з мене спецiалiст?.. Крiм того, ти зна╓ш, ╓ така приказка: "Зi сво╖м статутом у чужий монастир не ходять". В Ужгородi ╓ сво╖ класнi спецiалiсти, ╖м краще знати, як i що будувати. Та й дiм, як я вiдчуваю, буде зовсiм не схожий на нашу будiвлю.

-- Чому? Нi, я розумiю, що вiн наш будинок повторяти не стане. Але чому так категорично - зовсiм?

-- Та тому, що вiн, скорiше за все, буде двоповерховим.

-- О, Господи! То ж стiльки коштiв... Але чому двоповерховим?

-- А ти пригадай приватнi будиночки в Ужгородi. Вони на 90 % двоповерховi. Та вони й мають такими бути, по-iншому й не вийде.

-- Чому не вийде? -- продовжувала допитуватися Наталiя.

-- Тому що, як ти казала то мiсто, а не село. Земельнi надiли там не такi великi, як у селах. Нема╓ на них де розвернутися просторим одноповерховим будiвлям. А власникам цих надiлiв крiм будинку хочеться ще мати власний садок i хоча б невеликий городик, щоб влiтку з'╖сти свiжий огiрочок чи помiдорчик.

-- О-о, а у цьому ти, мабуть, ма╓ш рацiю.

-- Маю, Наталю, маю. Та ╓ ще й iнший фактор даремностi мо╓╖ присутностi пiд час будiвництва дому Миколи. Ти сама була в Ужгородi й бачила, якi там гарнi будиночки. Але вони мають свiй мiсцевий колорит, захiдний колорит. Ми з тобою теж живемо у Захiднiй Укра╖нi, але у нас середня ╖╖ частина. А в Ужгородi саме сугубо захiдна. З мене там нiяко╖ користi не буде, я нiчого пiдказати не зможу. На те в Ужгородi ╓ сво╖ чудовi фахiвцi. Ми вiдiслали Миколi кошти, i немалi, ось це i ╓ наша реальна допомога йому.

-- Ну, добре, переконав мене. Тодi потрiбно буде подивитись, який же будинок у Миколки буде. Я його попрохаю, щоб вiн, як його вже збуду╓, сфотографував i вислав нам свiтлину.

-- Ще чого!

-- А що у цьому складного?

-- Та я не про те. Такий будинок потрiбно бачити на власнi очi, i не лише бачити, але й пройтись по його кiмнатах. Як дiм збудують, то нам самим необхiдно буде з'╖здити до Миколи з Оленою й самим все побачити. А до того, можливо, вже й якогось нашого нового онука.

-- Мабуть, ти ма╓ш рацiю. Далеченько, звичайно, ╖хати, та, скорiш за все, доведеться.

На цьому розмови про майбутнiй дiм ╖х сина нарештi припинилися. А далi Наталiя з Михайлом продовжували звично поратися по господарству, вiдпочивати та бавитися з онуками - i для них лiто було в самий раз.


* * *


Але те ж саме лiто, звiсно, не може тягнутися вiчно, пiсля нього завжди наста╓ осiнь. Та цього разу осiнь принесла всьому населенню СРСР союзну звiстку колосального масштабу - у серединi 2-го осiннього мiсяця в газетах з'явилося повiдомлення про те, що 14-го жовтня вiдбулося засiдання (нiчне - хоча про це й не повiдомлялося) Пленуму Центрального Комiтету КПРС, на якому Пленум ЦК КПРС задовольнив прохання товариша Хрущова М. С. про звiльнення його вiд обов'язкiв Першого секретаря ЦК КПРС, члена Президi╖ ЦК КПРС i Голови Ради Мiнiстрiв СРСР в зв'язку з похилим вiком i погiршенням стану здоров'я. Пленум ЦК КПРС обрав Першим секретарем ЦК КПРС товариша Леонiда Iллiча Брежн╓ва. Головою Ради Мiнiстрiв СРСР Президiя Верховно╖ Ради СРСР призначила Косигiна Олексiя Миколайовича.

Та у народi (а його не обдуриш) настирно гуляли поголоски, що це не звiльнення Хрущова за власним бажанням, а його вiдставка, яка, мовби, з кожним днем ставала все неминучою. Так воно й було насправдi. Кремлiвська опозицiя (М. Суслов, М. Iгнатов, Л. Брежн╓в, Г. Шелепiн, О. Косигiн, В. Семичастний), скориставшись вiдсутнiстю Хрущова у Москвi (вiн разом з Мiкояном вiдпочивав у Пiцундi), пiдготувала засiдання президi╖ та Пленуму ЦК. Потiм Хрущова викликали у Москву нiбито для розв'язання невiдкладних питань розвитку сiльського господарства. На Пленумi ЦК зi звинувачувальною доповiддю проти нього виступив М. Суслов. А далi за рiшенням Пленуму, звинуваченого у волюнтаризмi, суб'╓ктивiзмi, порушеннi норм колегiальностi керiвництва партi╓ю та кра╖ною, пiслясталiнського реформатора було усунено з усiх посад i вiдправлено на пенсiю, а його iм'я на 20 було рокiв викреслено з iсторi╖ СРСР. Вiдставка Хрущова була зумовлена невдоволенням партiйного апарату та представникiв вiйськово-промислового комплексу його дiяльнiстю, а також байдужiстю суспiльства та iнтелектуально╖ елiти. Навiть оцiнка значення хрущовсько╖ "вiдлиги" вважалася неоднозначною. Головною заслугою Хрущова вважали лише започаткування процесу десталiнiзацi╖ та повернення чесного iменi мiльйонам радянських людей. Хоча й саму дiяльнiсть Хрущова за часiв Сталiна теж навряд чи можна було назвати такою вже й кристально чистою. Адже, як перший секретар Компартi╖ Укра╖ни (з 1938-го р.) Хрущов вiзував матерiали для арешту, отриманi з НКВД, тобто давав свою згоду на арешт та засудження, придушуючи сво╖ можливi сумнiви.

Бiльше до кiнця поточного року нiяких сутт╓вих родинних чи Союзних новин до ушей родини Золотаренкiв не надходило.


РОЗДIЛ 8


Непростий вибiр


Влiтку минулого року одна з фраз, кинута Михайлом навмання у розмовi з дружиною про майбутнiй будинок Миколи, навеснi 1965-го року набула свого реального сенсу. У другiй декадi квiтня, майже одразу пiсля святкування Дня народження Михайла Лаврентiйовича Золотаренки отримали телеграму вiд Миколи, у якiй той сповiщав, що його дружина Оленка подарувала йому сина, якого вони вирiшили назвати Олександром. Та цiкавим було ще й те, що маленький Сашко народився 16-го квiтня - лише на день пiзнiше за свого 69-рiчного дiдуся. I став вiн вже 13-м онуком для дiдуся та його дружини Наталi╖. Та вони обо╓ дуже сподiвалися на те, що ця чортова дюжина не стане на завадi щасливого майбутнього ╖х малесенького поки що кнучка.

А ще через два тижнi на травневi свята, а точнiше за 2 днi до 9-го травня в гостi до батькiв при╖хав Iлля, який у червнi вже повинен був закiнчити сво╓ навчання в iнститутi. Наступного дня було вирiшено, що завтра, на День Перемоги вся родина подивиться по телевiзору Парад, присвячений цiй визначнiй датi. В домiвцi вже другий рiк було таке чудо технiки, як телевiзор, i сигнал вiн приймав нормально - трансляцi╖ були досить чiткими. Щоправда, для цього Петру з його батьком довелося довгенько потрудитися над виготовленням антени (╖╖ на зваренiй з труб довгiй щоглi встановили над покрiвлею будинку), а потiм ще iз ╖╖ настроюванням на сигнал передатчика. Та в селi з кожним днем ставало все бiльше подiбних антен.

Та у родини Золотаренкiв був не просто телевiзор, у них була телерадiола "Харкiв", яка почала випускатися з 1959-го року Харкiвським заводом "Комунар". Це була комбiнована установка з об'╓днаних у загальному футлярi телевiзора, радiомовного приймача 2-го класу i електричного програвача грамплатiвок. Дерев'яний футляр телерадiоли розмiрами 530×490×565 мм був iмiтований пiд цiннi породи. Розмiр зображення телевiзiйного екрану був вже вiдносно не малим - 270×360 мм. Телерадiола була оснащена широкосмуговим гучномовцем i створювала нормальний звук навiть для велико╖ кiмнати. Включення телевiзора на рiзнi дiапазони, а також приймача й програвача здiйснювалося за допомогою унiверсального семиклавiшного перемикача. Були ще й допомiжнi ручки управлiння, гнiзда антен i головних телефонiв, якi розташовувалися на заднiй стiнцi установки. Коштувала телерадiола "Харкiв" чималi грошi - 360 карбованцiв. Старим Золотаренкам досить було б i самого навiть невеликого розмiру телевiзора - аби було що дивитися нудними вечорами. Але мо́лодi, а саме Петру з Марiчкою хотiлося бiльшого - слухати, наприклад, популярнi пiснi, до того ж не чекати, доки ╖х передадуть по загальному радiо, а визначати час прослуховування улюблено╖ пiснi та ╖╖ саму так би мовити власноручно. Вони навiть заздалегiдь почали потроху купляти платiвки з пiснями улюблених виконавцiв. А тому, за погодженням з батьками (i за ╖х грошового сприяння) саме й була придбана ця телерадiола.

I ось у цей день вся невеличка родина Золотаренкiв, у складi Михайла, Наталi╖, Iллi, Петра, Марiчки та ╖х дiтей вранцi сидiла перед екраном телевiзора i разом дивилася ювiлейний Парад. А Парад у цьому роцi був досить цiкавим. Вперше пiсля Параду Перемоги 1945-го року, у 20-ту рiчницю з дня закiнчення Велико╖ Вiтчизняно╖ вiйни, в Москвi 9-го травня пройшов Парад на Червонiй площi. Але навiть не це було головним, а те, що Указом Президi╖ Верховно╖ Ради СРСР в подальшому 9 Травня оголошувався неробочим днем i всенародним святом. До цього, день 9-го травня, залишаючись святом перемоги над Нiмеччиною, був робочим днем. Парад був проведений вiйськами Московського гарнiзону, на ньому теж вперше пiсля 1945-го року було винесено Прапор Перемоги. Нiс його Герой Радянського Союзу полковник Костянтин Самсонов - пiд час штурму рейхстагу вiн був ще лише старший лейтенантом. А його асистентами були Геро╖ Радянського Союзу сержант Михайло ╢горов i молодший сержант Мелiтон Кантарiя, якi, як повiдомляли (ще з 1945-го року) офiцiйнi джерела iнформацi╖, пiднесли Прапор Перемоги над Рейхстагом в Берлiнi.

Та насправдi все було дещо по-iншому. Як свiдчить iсторiя, Прапор Перемоги злетiв над Рейхстагом перед самою пiвнiччю 30 квiтня 1945-го року (iншi джерела говорять, що це сталося близько 3-╖ години 1-го травня). I хоча Прапор вже пiднiмався на Рейхстагом, але саму будiвлю остаточно ще не взяли. Насправдi ж, прапор вдалося встановити ще вранцi 30-го, i зробили це не ╢горов i Кантарiя. Сам Мелiтон Кантарiя через 46 рокiв, вiдповiдаючи на питання журналiста газети "Ветеран", розповiв зовсiм iншу iсторiю: "30-го квiтня побачили перед собою Рейхстаг - величезна похмура будiвля з брудно-сiрими колонами i куполом на даху. У Рейхстаг увiрвалася перша група наших розвiдникiв: В. Провоторов, Г. Булатов. Вони встановили прапор на фронтонi. Прапор одразу ж помiтили во╖ни, якi лежали пiд вогнем противника на площi". Основний же Прапор Перемоги над Рейхстагом пiдняли замполiт 756-го стрiлецького полку 150-╖ дивiзi╖, лейтенант Олексiй Берест та рядовий Петро Щербина. Прапор був встановлений на бронзовiй кiннiй скульптурi на фронтонi головного пiд'╖зду. Так, ╢горов i Кантарiя були в групi тих, хто пiднiмався на покрiвлю Рейхстагу для встановлення Прапора Перемоги, але самi вони особисто його не встановлювали. Лейтенант Олексiй Берест був представлений до звання Героя, але замiсть Золото╖ Зiрки отримав лише орден Червоного Прапора. За легендою, його зi списку до нагородження званням Героя Радянського Союзу викреслив сам Жуков - маршал не любив полiтпрацiвникiв. Крiм того, Жукову не подобалися хохли, яких вiн називав зрадниками, а Берест був родом з Сумщини, та й Щербина - укра╖нець. Ось i доповiли Сталiну, що Прапор Перемоги над Рейхстагом пiдняли росiянин ╢горов та грузин Кантарiя.

Та оскiльки на цей час громадяни СРСР поки що таких документальних фактiв не знали, то зараз це не мало значення. Мало значення дещо iнше. Мама довiряла Iллi - раз син при╖хав навiть у буденнi днi, то у нього все гаразд. А ось Михайло Лаврентiйович, який сам був колись студентом, трохи хвилювався. А тому, давши хлопцю трохи вiдпочити i бачачи, що той не дуже-то поспiша╓ повертатися до Харкова, у той же святковий день 9 травня (хоча вiн i припав на недiлю) перед обiдом запитав сина:

-- Iлля, я дечого не розумiю. У тебе зараз така гаряча пора, а ти тут прохолоджу╓шся. Чому?

-- Тату, у мене була гаряча пора, i ще буде подiбна гаряча пора в серединi червня. А зараз у мене як би перерва мiж ними.

-- Як-то так?

-- Справа у тому, що у мене зараз час розроблення дипломного проекту.

-- Я це знаю. Саме про це я й веду мову.

-- Розроблення дипломного проекту у мене практично завершене. У мене була дуже гаряча пора з середини сiчня по травень.

-- Що повнiстю дипломний проект ти закiнчив? -- не повiрив батько.

-- Креслення повнiстю завершенi. Написана й текстова частина диплома разом iз розрахунками. Менi залишилося лише зшити аркушi та належним чином оформити пояснюючу записку. Дехто з мо╖х колег-студентiв не поспiшав одразу займатися дипломом, насолоджуючись свободою - аудиторнi заняття до того часу були вже завершенi. А я вирiшив вчинити навпаки - спочатку посилено попрацювати, а потiм вже вiдпочивати. Я планував до травня закiнчити проект й при╖хати до вас. Та все ж трохи забарився, тому й при╖хав на тиждень пiзнiше, нiж планував.

-- Ну текстова частина, я розумiю, не така вже й забарна. Але креслення... ╥х же багато, наскiльки я знаю, мабуть аркушiв 8-10. Невже ти ╖х за цей час повнiстю завершив.

-- Ти майже вгадав, -- посмiхнувся Iлля. -- У мене ╖х не 10, а 11. У вас 50 рокiв тому, мабуть, було поменше.

-- Так, було менше. Через це я й питаю. Я ж знаю наскiльки нелегка ця праця, тим паче зараз - у вас же програма набагато складнiша, нiж була до революцi╖.

-- Ну, я не знаю, та скорiш за все, трохи складнiша. Але я тобi чесно кажу, що креслення повнiстю завершенi. Я здорово потрудився першi 2 мiсяцi, поки не так була завантажена креслярська зала, iз-за того, що дехто байдикував. У нас в гуртожитку у кiмнатi було лише пару дощок з рейсшинами, а на них працювати не дуже зручно, та й довго. Отож я основну частину креслень i зробив у креслярськiй залi.

-- Зрозумiло. То ти вiрно зорi╓нтувався. А пояснювальна записка у тебе з собою? Ти ма╓ш намiр ╖╖ тут оформляти?

-- Нi. Вона в Харковi, там я ╖╖ й оформлю. То не так довго - тижня з головою досить буде. Бiльше часу, мабуть, пiдписи доведеться збирати, адже викладачiв не так просто застати на мiсцi. Та встигну.

-- Добре, вiрю тобi. Тодi iнше питання - в iнститутi вже вiдбувся розподiл за мiсцями вашого призначення?

-- Остаточно ще нi. Хоча мiсця призначення ми вже орi╓нтовно зна╓мо.

-- I у вас ╓ право вибору?

-- Частково. Ми можемо вибирати собi пiдпри╓мство на власний смак, але на одне мiсце може бути кiлька претендентiв. I тодi вже вибiр залиша╓ться за керiвництвом факультету. Нас попередили, що у цьому разi те мiсце дiстанеться самому достойному - хто добре навчався або тому, хто доведе, що саме вiн ма╓ ╖хати на конкретне виробництво.

-- Це лише виробництва чи проектнi iнститути теж входять до цього списку? Тебе ж, як я розумiю, цiкавлять саме останнi.

-- Так, мене цiкавить проектування. Але проектнi iнститути до цього списку, на жаль, не входять. Нам сказали, та ми й самi це зна╓мо, що на кожному пiдпри╓мствi iснують конструкторсько-проектнi вiддiли. Ось там, кажуть нам, i проектуйте те, що хочете. Та воно, мабуть, i вiрно. У проектнi iнститути мають йти тi, хто вже ма╓ досвiд конструкторсько-проектно╖ роботи. Так що, залишаються саме виробництва, тобто заводи. Деякi вже визначилися з мiсцем сво╓╖ роботи, але ще не всi. Остаточно це стане вiдомо, як нам сказали, мабуть, наприкiнцi травня.

-- О, цiкаво було б знати, куди тебе доля занесе? А сам ти вже визначився?

-- Тату, я точно ще не знаю. У цьому питаннi ╓ багато пiдводних каменiв.

-- Чому це?

-- Зараз спробую пояснити. У мене спецiальнiсть, ну i мiй майбутнiй фах назива╓ться "Технологiя машинобудування та металорiзальнi верстати". Так само назива╓ться i наша профiлююча кафедра, на якiй я виконував дипломний проект i буду захищатися. Кафедра ма╓ давню iсторiю, вона була заснована ще у 1934-му роцi ╥╖ першим завiдувачем став доцент Корольов Ф. К., який i донинi очолю╓ кафедру. До речi, саме вiн керiвник мого дипломного проекту. Вiн великий фахiвець в областi металорiзальних верстатiв. Ним написанi посiбники, методичнi видання для розрахунку рiзноманiтних верстатiв: токарного, токарно-гвинторiзного, фрезерного, консольно-фрезерного, зубофрезерного, агрегатного тощо. Та це трохи вiдступ вiд теми. Так ось, тема мого дипломного проекту пов'язана з автоматизованим управлiнням технологiчними процесами, тобто максимально наближена до верстатiв iз автоматизованими процесами, верстатами з програмним управлiнням. I саме цим питанням я хочу займатися уже в сво╖х практичнiй роботi на виробництвi чи в проектному бюро.

-- Ну, я це розумiю, бо ти менi вже щось подiбне розповiдав навiть до вступу в iнститут.

-- Так, було таке. Та то були ще лише не досить чiткi плани, а зараз вже сувора реальнiсть.

-- I що, ця твоя сувора реальнiсть чимось вiдрiзня╓ться вiд тих тво╖х планiв.

-- Вiдрiзня╓ться.

-- I чим же?

-- Розумi╓ш, тато, все начебто i дуже просто, i одночасно дуже складно.

-- Якраз не дуже-то зрозумiло, -- посмiхнувся Михайло Лаврентiйович.

-- Я спробую пояснити. Взагалi-то, виробництв, якi випускають або ремонтують рiзнi верстати, iсну╓, навiть в Укра╖нi, чимало. А з Укра╖ни менi не хотiлося б ви╖жджати. Та справа у тому, що вони, по-перше, випускають саме рiзнi верстати, i часом зовсiм не за мо╓ю спецiалiзацi╓ю. Спецiальнiсть "Металорiзальнi верстати" дуже широка, а тому ╓ ще й спецiалiзацi╖. В iнститутi я бiльш спецiалiзувався на токарних та фрезерних верстатах, а не, наприклад, шлiфувальних. I саме тому знайти виробництво, яке б напряму займалося питаннями, якi мене цiкавлять - а це питання майбутнього - дуже непросто.

-- О, тепер все зрозумiло. I що, у вас нема╓ направлень на пiдпри╓мства твого профiлю?

-- Ти розумi╓ш, -- посмiхнувся Iлля, -- коли нас ознайомили зi списком пiдпри╓мств, куди ми можливо потрапимо, то цього практично нiхто не знав.

-- Як це? Я знову нiчого не розумiю. ╢ ж назва пiдпри╓мства.

-- ╢, звичайно. Але скажи менi, що, наприклад, випуска╓ машинобудiвний завод - це його реальна назва - у такому-то мiстi?

-- Он воно що... Ти ма╓ш рацiю. I що, нiхто не знав профiлю того чи iншого заводу?

-- Я тобi казав, що практично мало хто що знав. Напевне були в iнститутi викладачi, якi знали бiльше про конкретне виробництво, але не будеш же про це запитувати кожного викладача.

-- Ну, воно так. Але ж якось можна було довiдатись?

-- А яким чином, тату? У нас ╓ гарнi довiдники для тих, хто ма╓ намiр вступити до якогось ВНЗ. В них розписанi факультети, спецiальностi тощо. Але менi невiдомi нiякi подiбнi довiдники по профiлям пiдпри╓мств.

-- Так, я все зрозумiв. Ти ма╓ш рацiю. Таких довiдникiв i не може бути, в принципi не може бути, тому що подiбнi данi не повиннi бути доступними для всiх, це державна та╓мниця. Було б цiлковитою дурiстю наводити такi данi для iноземних шпигунiв - який завод що випуска╓.

-- Саме так, напевно.

-- Але як же тодi тобi бути. Та-а-к, складна задача конкретно для тебе.

-- Ну, вона була складною. Та на цей час я вже практично знаю про всi мiсця направлення.

-- Як-то так?! -- щиро здивувався батько. -- I де ж ти роздобув тi вiдомостi? Оце тобi так! - шпигуни не знають, а ти зна╓ш.

-- А я знаю, -- посмiхнувся Iлля.

-- Я вiрю тобi. Але яким чином ти це дiзнався?

-- Та дуже просто. Можливо хтось з мо╖х сокурсникiв теж до цього додумався. Я, на тi пiдпри╓мства, що мене цiкавили, написав листи. Адреси було простiше дiзнатися, та деякi нам i повiдомили в iнститутi.

-- О! Розумно. Але ж вони мали повне право не вiдповiдати на тво╖ запитання, мотивуючи це державною та╓мницею.

-- Я це розумiв. А тому я не розпитував керiвництво пiдпри╓мств про те, що конкретно вони випускають. Я задавав ╖м лише одне запитання - чи буде у випускника ВНЗ на ╖х пiдпри╓мствi робота за вузькою спецiалiзацi╓ю - та, що мене цiкавить. Щоб керiвництво не гадало, що листа пишуть з намiром розвiдати щось секретне, я навiв всi сво╖ реквiзити, назвав факультет, кафедру, прiзвище керiвника мого проекту - того ж самого завiдувача кафедрою - та телефон деканату факультету з реквiзитами вже декана i зам декана.

-- Молодець! I що, отримав вiдповiдi? А, точно що отримав, раз ти вже сказав менi, що все вже зна╓ш. То чому ж ти до цього часу ще не визначився, ще у роздумах? Добре, про це потiм. А розкажи-но менi про самi цi мiста. Я думаю, що це не секретна iнформацiя?

-- Звичайно, що не секретна. Я мав намiр залишитися у самому Харковi. Я добре вивчив за 5 рокiв мiсто, i воно менi подоба╓ться.

-- Так, i що?

-- Ну, коли я дiзнався про те, на яке пiдпри╓мство ╓ розподiл, то Харкiв одразу вiдпав.

-- Чому?

-- Тому що в самому Харковi не складно було дiзнатися про профiль заводу. А це був Харкiвський верстатобудiвний завод. Начебто все чудово. Але я довiдався, що вiн виробля╓: круглошлiфувальнi напiвавтомати загального призначення та унiверсальнi круглошлiфувальнi напiвавтомати. А я тобi вже казав, що такi верстати мене не цiкавили.

-- Зрозумiло. А iншi заводи у Харковi. Там же запевне ╓ й iншi подiбнi заводи.

-- ╢. Але на iншi заводи у нас розподiлу не було. Тут склада╓ться цiкава ситуацiя. Навча╓шся в Харковi, а тебе посилають працювати, наприклад, у Ки╖в. I навпаки - навча╓шся у Ки╓вi, а тебе посилають у Харкiв. У самому мiстi навчання дуже рiдко кого залишають. Хiба що мiсцевих, та й те на чи╓сь настiйне прохання. А за мене нiкому було прохати. Ситуацiя дуже подiбна до вiйськово╖, як у тих Сашка з Лавром - обов'язково повиннi заслати офiцера куди подалi вiд його рiдних мiсць. Хоча я трохи здогадуюсь про мотиви тако╖ практики - iногородньому студенту, наприклад, менi потрiбно згодом надавати квартиру, а для заводу та й мiста це утратно. Так, тобi можуть прислати випускника з ВНЗ iншого мiста, але заздалегiдь невiдомо, чи довго утрима╓ться вiн на новому мiсцi. Взагалi, це якийсь певний самообман.

-- Так, годi розвивати цю тему. А куди ще були направлення?

-- Я тобi спочатку скажу куди я хотiв потрапити пiсля Харкова, а вже потiм про iншi мiста. Мене дуже цiкавив Краматорський завод важкого верстатобудування. Це, мабуть, що найбiльший в Укра╖нi, i вiдомий у свiтi розробник i виробник важких i унiкальних верстатiв. Завод ма╓ великий досвiд створення верстатiв широко╖ номенклатури, якi вiдповiдають найсучаснiшим вимогам. I цi верстати успiшно експлуатуються у рiзних зарубiжних кра╖нах. Устаткування з маркою "КЗВВ" застосову╓ться на пiдпри╓мствах важкого i транспортного машинобудування, суднобудiвно╖, металургiйно╖, енергетично╖, нафтогазово╖ промисловостi та залiзничного транспорту. Щоправда, це далеченько, вже майже на кордонi з Росiйською федерацi╓ю. Але робота там могла бути цiкавою, а тому ця обставина переважила б дальнiсть.

-- I що?

-- А нiчого. На цей завод направлень не було. А тепер iншi заводи. Були ще заводи в Одесi, Днiпропетровську, Запорiжжi, Житомирi та iнших мiстах. Але вони менi не пiдходили. Ну, наприклад, Павлоградський завод технологiчного обладнання, це в Днiпропетровськiй областi. Але вiн спецiалiзу╓ться на виробництвi волочильно-калiбрувального, прави́льно-вiдрiзного, перемотувального та гiрничошахтного устаткування; а також станiв для виробництва прямошовних електрозварювальних труб, профiльних труб тощо. Йдемо далi. Було направлення на Лубенський верстатобудiвний завод "Комунар", це вже в Полтавськiй областi. Пiдпри╓мство досвiдчене, воно було створено ще у вереснi 1915-го року. I воно ще з 1926-го року почало випускати токарнi верстати. Воно i зараз випуска╓ верстати високо╖ точностi, але знову-таки круглошлiфувальнi, спецiальнi круглошлiфувальнi для шлiфування колiнчатих валiв двигунiв, а також спецiальнi верстати для випробування на розрив шлiфувальних кругiв.

-- Так, i Днiпропетровська й Полтавська областi - це було б непогано.

-- На перший погляд непогано. А ось чи насправдi воно так...

-- А чому у тебе сумнiви? Я розумiю, що цi заводи тобi не цiкавi, але якби вони випускали саме токарнi чи фрезернi верстати, то що було б не так.

-- Та все так. Але якi перспективи на периферiйних виробництвах розроблення у майбутньому автоматизованих верстатiв? Був iще один такий подiбний завод, вже в Запорiзькiй областi - Мелiтопольський верстатобудiвний завод iменi 23-го Жовтня. Вiн вже трохи ближче до мого профiлю - випуска╓ шурупнi автомати, заточувальнi верстати, токарно-револьвернi автомати. I як менi написали, найближчим часом ма╓ випускати ще й рiзьборiзальнi та шлiцефрезернi напiвавтомати. Нехай i не зовсiм за мо╖м профiлем, але вже бiльш-менш наближено - напiвавтомати.

-- О! I що, ти зупинився на цьому заводi?

-- Нi. I причин у цьому двi. Перша - це та ж сама периферiйнiсть, тобто малi перспективи. Друга причина - завод, як я зрозумiв, буде лише випускати тi напiвавтомати, а розроблювати ╖х буде якась проектна органiзацiя. I який менi з цього зиск? Я хочу сам бути задiяним у цьому процесi.

-- А ти став дуже розсудливо мiркувати, -- поважно проказав Михайло Лаврентiйович.

-- Тату, то так i ма╓ бути, -- розсмiявся Iлля. -- У мене таке вiдчуття, що ти мене трима╓ш за якогось пацана-сопляка. А менi вже незабаром виповниться 26 рокiв. Я найпiзнiше iз всiх мо╖х братiв отримую вищу освiту.

-- То вiрно. Вибач! Просто для мене, як i для мами, ви завжди залишатиметесь дiтьми. Хоча ви вже давно не дiти, -- зiтхнув батько, згадавши бесiду минулого року з Миколою. -- Ну, добре. Але ж я так i не зрозумiв, куди ж ти можеш потрапити працювати. Всi тобою перерахованi мiста, як я розумiю, ти для себе вiдкинув?

-- Вiдкинув, -- тепер вже зiтхнув Iлля. -- Хоча шанси потрапити на одне з заводiв тих мiст досить великi. Тодi я буду триматися саме Мелiтополя. Вiн найближче до мо╓╖ спецiалiзацi╖.

-- Хм, -- посмiхнувся батько, -- iз усього сказаного я так зрозумiв, що наостанок нашо╖ бесiди ти приберiг, так би мовити, у сво╖й кишенi якусь солодку цукерку. Вiдчуваю, що у тебе ╓ ще якийсь запасний варiант.

-- А ти догадливий, -- вторив посмiшкою син. -- ╢ такий варiант. I бажано, щоб вiн виявився не запасним, а основним. Хоча ранiше я... -- вiн замовк, не закiнчивши фразу.

-- Що ранiше?

-- Та то я так. Ранiше я в це мiсто ╖хати не хотiв.

-- I що то за мiсто?

-- А ти не пам'ята╓ш? Ти менi пропонував вступати в iнститут саме у ньому. А я вiдмовився i вибрав Харкiв.

-- Тобто Ки╖в?! I ти ще розмiркову╓ш над цим варiантом?!

-- Та я не розмiрковую. Просто шанси потрапити туди у мене не дуже великi.

-- Чому?

-- Там дуже великий завод. I саме за мо╖м профiлем. Це та робота, про яку я мрiяв. Туди вiд нашого факультету надано навiть два мiсця. Я тобi вже казав, що дивним чином видаються направлення. Адже в самому Ки╓вi випускникiв з такою спецiальнiстю десятки.

-- Та Бог з ним, з тво╖ми розсудами. Ти краще скажи, чому у тебе невеликi шанси туди потрапити?

-- Тату, а як гада╓ш, куди мо╖ сокурсники бажають краще потрапити - у Мелiтополь, Лубни чи Ки╖в? Та тому, що конкуренцiя у мене з iншими дуже велика.

-- То так, -- скрушно похитав головою батько. -- I як же тобi туди пробитися?

-- Лише одним чином - доводити сво╖ переваги перед iншими. Доводити, що саме я повинен бути одним iз двох, тому що у мене дуже серйозна мета.

-- I це вiрно. Але не так просто це довести.

-- А то я не знаю. Саме про це я й веду мову. Та iншого вибору нема╓, -- зiтхнув Iлля.

-- Отож i дiй! А що це за пiдпри╓мство?

-- Ки╖вський завод верстатiв-автоматiв iменi Максима Горького. Я дещо дiзнався про нього, бiльш детально, так би мовити. Утворений вiн ще у 1934-му роцi. Пiдпри╓мство ╓ базовим з постачання обладнання по всiй нашiй кра╖нi.

-- А де вiн розташований, хоча б у якому районi?

-- Завод розташований у адмiнiстративному районi "Нивки".

-- "Нивки"? Не чув я тако╖ назви району Ки╓ва. Та то й не дивно - я вже майже 50 рокiв не бував у Ки╓вi. Звичайно ж, там з'явилися новi райони. Ось якби ти менi вулицю назвав... То, можливо, я про не╖ щось i чув.

-- Ну, завод знаходиться не на вулицi, а на проспектi - Брест-Литовский проспект.

-- Та ти що! А ось вiн менi добре знайомий. Брест-Литовский проспект, Брест-Литовский шлях... -- повiльно тягнув батько, вочевидь одночасно пригадуючи при╓мнi й дорогi йому хвилини свого давнього життя. -- Адже саме на ньому розташовувався мiй полiтехнiчний iнститут. Та й зараз вiн там знаходиться. А який номер будинку?

-- Не пам'ятаю. У мене, звичайно, повна адреса записана, та зараз я згадати не можу. Та й не ма╓ це поки що значення, тату. Я можу там i не працювати, навiть, скорiш за все... -- тяжко зiтхнув Iлля.

-- Е, нi. А я якраз вiрю, що ти будеш там працювати. З такою настирнiстю ти всього доб'╓шся.

-- Тво╖ слова та вкласти б ушi Господу. Вiн все вирiшу╓.

-- Все буде добре, Iлля! -- пiдвiв пiдсумок затяжно╖ бесiди Михайло Лаврентiйович.

Через два днi хлопець покинув гостинне родинне гнiздо. I не було його досить довго, об'явився вiн в селi лише наприкiнцi червня. Та то було зрозумiло - справ наприкiнцi навчання у нього було багато. Вiн не писав батькам про остаточний розподiл направлень та про захист дипломного проекту. З цього приводу дуже хвилювалася мама, та чоловiк ╖╖ заспокоював, мотивуючи таку начебто неуважнiсть сина тим, що не хоче вiн до кiнця всiх справ все описувати, мовляв, не дуже це добра прикмета - розповiдати про якiсь ще не завершенi справи. Ось при╖де i все вже бiльш детально розповiсть. А що у листi напишеш.

Та ось Iлля, з дипломом iнженера-механiка вже на мiсцi свого не дуже довгого вiдпочинку.

-- Ну, що? -- коротко запитав Михайло Лаврентiйович сина одразу пiсля привiтання.

Iлля посмiхнувся, добре розумiючи, що в першу чергу хоче дiзнатися батько, й ще коротше вiдповiв:

-- Ки╖в.

-- Та ти що! Оце здорово! Я ж казав тобi, що ти будеш там працювати. Як же гарно - ти будеш працювати у столицi нашо╖ республiки. Разом iз Васильком. То дуже добре, коли у мiстi, та ще й у столицi прожива╓ хтось з рiднí. Не вiдчува╓ш себе одиноким у великому мiстi.

-- Так, Василька я звичайно буду провiдувати. Та й вiн мене. Але менi ще потрiбно буде влаштовуватись десь на житло. Та й на роботi теж, все буде незнайоме.

-- То попервах. Потiм до всього швидко призвича╖шся. Ти менi краще скажи - пiд час розподiлу бурнi дебати були.

-- Ти зна╓ш, тато, на мiй подив - не дуже. Все досить швидко вирiшилося. Та це все завдяки мо╓му керiвнику дипломного проекту й завiдуючому кафедрою. Його пiдтримка мого прагнення працювати саме на цьому заводi все й вирiшила. Хто буде йому заперечувати?

-- Та заперечувати-то могли. У такiй справi не завжди дивляться на авторитети. Напевне, ти й сам сво╓ прагнення добре мотивував.

-- Ну, було, звичайно, й таке. Мотивував, а що менi залишалося робити?

-- То вiрно. Отож бач, ти, хоча й не хотiв навчатися у Ки╓вi, та все ж потрапив у той же Ки╖в, щоправда, тепер вже на роботу. Тобi свого часу потрiбно було послухати мене й навчатися у Ки╓вi. Ти б його до цього часу вже гарно знав.

-- Е, нi, тату, -- покачав головою. Iлля. -- Якби я навчався у Ки╓вi, то на роботу потрапив би у той же Харкiв, або якесь iнше мiсто. У Ки╓вi мене точно не залишили б. Я ж тобi розповiдав про дивний спосiб розподiлу студентiв-випускникiв на роботу за направленнями. А з Ки╓вом я ще встигну ознайомитись.

-- Хм, можливо, що й так. Ну, то й так все добре. Добре те, що добре закiнчу╓ться, -- тавтологiчно завершив свою думку Михайло Лаврентiйович.

Ви╖хати в Ки╖в для влаштовування на роботу Iлля вирiшив наприкiнцi липня. Виходити на не╖ йому потрiбно було в перший понедiлок серпня (усього другий день мiсяця), та за один-два днi у незнайомiй йому столицi усього не зробиш, а тому необхiдно було мати якiйсь запас часу. Але й на вiдпочинок у рiдному селi часу теж було вдосталь.

Знаючи, що цього року Iлля закiнчу╓ навчання в iнститутi, заздалегiдь домовився про свою вiдпустку i його молодший брат. Василь прилетiв у Хмельницький на початку липня, саме прилетiв на лiтаку, так би мовити, нагодою - туди летiв вантажний лiтак, а льотчики завжди без зайвих запитань допомагали один одному. Хоча Василь мiг спокiйно полетiти в рiдний обласний центр i рейсовим лiтаком - у нього, як i у його батька на залiзницi, був безкоштовний перелiт. Та просто вантажний лiтак мав вилiтати ранiше i у бiльш зручний для Василя час. Крiм того, рейсовi лiтаки лiтали у Хмельницький iз аеропорту "Бориспiль", а туди з iншого кiнця Ки╓ва потрiбно добиратися понад годину. Вiдкритий вiн був на базi вiйськового аеродрому, а вантажнi та пасажирськi перевезення з цього аеропорту почалися ще в липнi 1959-го року. Наступного року почалися першi пасажирськi рейси лiтаками Ту-104 та Ан-10. А у цьому роцi вже мав бути вiдкритий i новий Бориспiльський аеровокзал.

Молодший брат поздоровив старшого з успiшним закiнченням вищого навчального закладу, а потiм поцiкавився у якому мiстi i на якому пiдпри╓мствi той буде працювати. Та почувши вiдповiдь, вiн навiть не одразу повiрив. Коли ж нарештi упевнився - навiть у батька перепитав - що Iлля дiйсно буде працювати в Ки╓вi, то дуже тому зрадiв.

-- Ото здорово! Будемо разом тепер в одному мiстi мешкати.

-- Це так. Та ось чи довго так буде...

-- А чому може бути недовго? Ти ма╓ш якiсь iншi плани?

-- Нi. Справа не у менi, а саме у тобi. Тебе можуть кудись перевести.

-- Ну, можуть звичайно. Та шансiв на таке не так вже й багато.

-- Невже? А якщо, скажiмо, тобi замiсть твого Ан-2 запропонують Ту-104, але з базуванням, наприклад, у Харковi чи Днiпропетровську?

-- Ой, Iлько, не дави на хвору мозоль. Це, звичайно, привабливо, та навряд чи станеться. Та й всьому свiй час.

Василь Золотаренко вже був вiдносно досвiдченим пiлотом - вiдпрацював на районних i обласних лiнiях вже 3 роки, щоправда й дiйсно все на тому ж лiтаку Ан-2.

-- А коли ти зможеш сiсти за штурвал вже бiльш серйозного лiтака? -- запитав Iлля.

-- Ну, -- зiтхнув Василь, -- менi сказали, що ранiше, нiж через 5 рокiв на iнший, бiльш престижний лiтак мене не переведуть. У всiх починаючих пiлотiв приблизно такий термiн.

-- Що, ще 5 рокiв будеш лiтати на цьому кукурузнику?!

-- Та нi. П'ять рокiв повинен лiтати саме на Ан-2. А потiм вже й на iншi лiтаки допустять. А от як почну на них лiтати, то справа вже швидше пiде. Так що я чекаю тепер року 1967-го.

-- Ну, то ще нiчого. Через два роки почнеш вже лiтати на серйозних лiтаках.

-- Та хоча б вже скорiше.

А в цiлому вiдпочинок у двох самих молодших братiв видався досить успiшним. Та коли й вони вже разом по╖хали у свiй Ки╖в, то в село теж у вiдпустку при╖хала родина Лаврентiя. Вiн писав, що в серединi липня йтиме у вiдпустку, але заявився в село чомусь лише на початку серпня.

-- У тебе що, вiдпустку перенесли? -- запитала сина мама.

-- Нi, мамо. Ми вже 2 тижнi вiдпочили у Валиних батькiв, а тепер вже при╖хали до вас.

-- А чому не до нас спочатку? До нас же значно ближче.

-- Саме тому й не при╖хали спочатку до вас, -- посмiхнувся Лаврентiй.

-- Тобто?

-- Розумi╓ш, мамо, у нас безкоштовний про╖зд залiзницею, щоправда лише у плацкартному вагонi. I час про╖зду не входить у термiн вiдпустки. А тому вигiдно, щоб виписували про╖знi документи у саме вiддалене мiсто, де ти збира╓шся вiдпочивати. Якби ми планували вiдпочивати й на Далекому Сходi, то скiльки б часу у нас з Нiмеччини не забрала дорога, вiдпустка б не зменшилася. Саме тому я й виписував про╖знi документи до Тамбовсько╖ областi. Зрозумiла?

-- Тепер зрозумiла. А як вам там живеться у Нiмеччинi?

-- Дуже добре, мамо. Нам нiде так хороше не жилося, як там.

-- I ви там все можете купити на сво╖ грошi?

-- Ми там можемо купити абсолютно все, але не на нашi грошi, а вже на нiмецькi.

-- Аби грошей хватало, -- посмiхнувся Михайло.

-- Платять нам там дуже непоганi грошi. I ╖х хвата╓, тому що я на усьому готовому, так що на мене тi грошi не витрачаються, все йде на Валю та дiтей. Та ще й в Союзi нам грошi йдуть.

-- Як то? -- здивувалася мама.

-- Ми за межами СРСР вважа╓мося у вiдрядженнi.

-- Ну то й що?

-- Батько он посмiха╓ться, вiн розумi╓ у чому справа. А справа у тому, що нам на ощадкнижку йде союзна заробiтна плата. I буде вона йти всi 5 рокiв.

-- Ого! То у вас подвiйна зарплата!

-- Можна сказати, що навiть вища, нiж подвiйна, тому що на нiмецькi грошi ми можемо купити бiльше товарiв, вони там дешевшi, нiж у нас.

-- Я ж тобi казав, що Лаврентiй з сiм'╓ю там чудово буде жити, а ти бiдкалася, -- не втримався Михайло, щоб не вткнути шпильку дружинi. -- Грошi у Лавра там дуже добрi.

-- Та вони i в Союзi непоганi, -- посмiхнувся син. -- Хоча серед вiйськових iсну╓ така приказка: "Батькiвщина пiклу╓ться про сво╖х офiцерiв. Вона платить ╖м досить багато, щоб вони не померли з голоду, i досить мало, щоб вони не спилися".

-- А то вiрно, -- розсмiявся батько.

-- Ми вам гостинцi привезли, -- продовжив Лавр, -- так що побачите на власнi очi, якi товари виробляються в Нiмеччинi, як живуть нiмцi.

-- Дяку╓мо. Та могли б i не турбуватися - у нас все i так ╓.

-- Та я це знаю. Але потрiбно ж було вас чимось порадувати, а можливо, й здивувати.

-- Оскiльки вам не доводиться економити грошi - в Союзi вони у вас за 5 рокiв i так непоганi будуть - то там ви можете запастися рiзними товарами. Я маю на увазi гарну одежу, посуд, меблi та й все iнше, -- це було чи то запитання чи то порада батька.

-- Так ми й робимо. Та я ще розмiрковую над тим, щоб звiдти ще й якусь машину перегнати. Там можна купити за вiдносно невеликi грошi гарну машину, яка вже трохи була в експлуатацi╖.

-- О, це серйозне рiшення, й мабуть, вiрне.

-- А що, Сашко ма╓ для сiм'╖ машину. А чим ми гiршi вiд нього - ми що, рудi? - посмiхнувся Лаврентiй.

-- Вiн вже продав свою машину, перед тим як перебирався у Прикарпатський округ.

-- Хм, а менi вiн про це не написав. Та то нiчого, вiн собi нову купить - це ж Сашко. Хоча про свою вiйськову кар'╓ру, як я зрозумiв, вiн не дуже дба╓. Поки що лише заступник командира батальйону - не густо.

-- А ти за посадою вже хто?

-- Заступник командира полка. Пiсля Нiмеччини планую перейти вже й на посаду командира полка.

-- Ну, у Сашка дещо iншi прiоритети. Вiн не кар'╓ру робить, а влаштову╓ собi та сiм'╖, так би мовити, комфортне життя.

-- Я вже це зрозумiв. I хто його зна╓ - можливо, що саме вiн ма╓ рацiю, -- покачав головою Лаврентiй. -- Можливо, що так i потрiбно жити. Але ж хтось ма╓ дбати i про захист Батькiвщини.

На цьому коротка, так би мовити, попередня бесiда була завершена. Та самi розмови про життя в Нiмеччинi перiодично виникали протягом всi╓╖ вiдпустки родини Лаврентiя.


РОЗДIЛ 9


Зi швидкiстю гепарда час бiжить


Ще пiзньо╖ осенi минулого Микола Золотаренко написав батькам листа про те, що у цьому роцi роботи з будiвництва свого дому припиняються. Звичайно, тимчасово - до теплих часiв вже у наступному, тобто зараз вже поточному 1965-му роцi. Як вiн описав, роботи й так проведенi чималi: побудованi фундамент, стiни (включаючи простiнки) з перекриттями та пiдготовленi роботи по накриттю стрiхи. Михайло Лаврентiйович мав рацiю, коли казав дружинi, що будинок буде зводитися, скорiш за все, двоповерховий. Так воно й сталося. Щоправда, Микола не вклався у сво╖ плани, тому що до зими планувалося повнiстю перекрити стрiху, а цього року вже вести внутрiшнi роботи в домi. Та, як виявилося, не встигли знайти i завезти потрiбну кiлькiсть матерiалу, необхiдного для остаточного накриття дому. А тому тимчасово на зиму накрили будинок толлю. Вiкон та вхiдних дверей поки що теж не ставили, а щоб взимку в будiвлю не намiтало снiгу, просто забили ╖х обаполами.

-- Мишко, що це означа╓ - не встигли знайти потрiбний матерiал? -- запитала чоловiка Наталiя. -- Що, у них там покрiвельного залiза не знайшлося, та ще й у будiвельнiй органiзацi╖?

-- Саме покрiвельного залiза могло й не знайтися.

-- Чому це?

-- Та тому, що багатоповерховi будинки покрiвельним залiзом не накривають. Там пласкi дахи - iз бетонних плит, якi заливають бiтумом. Та я гадаю, що Микола покрiвельним залiзом свiй будинок i не планував покривати.

-- Чому?

-- Тому, що з ним мороки багато, особливо вже пiд час експлуатацi╖ будинку. Звичайне залiзо потрiбно чи не щорiчно фарбувати - i це на рiвнi третього поверху. Оцинковане залiзо теж краще покрасити. Крiм того, залiзна покрiвля ма╓ низьку якiсть звукоiзоляцi╖ - вона як той барабан - удари граду чи навiть дощу добре чути всерединi примiщення. Навiть тодi, коли покрiвля ма╓ крутий скат. Уяви собi, як "при╓мно" спати на другому поверсi, якщо зверху буде барабанити.

-- I чим же Микола, на твою думку, збира╓ться перекривати хату - шифером чи так, як i у нас, шиферною плиткою?

-- Шифер чи шиферну плитку вiн точно знайшов би. Це, мабуть, найпоширенiший покрiвельний матерiал для невисоких будинкiв. Та я гадаю, що вiн не знайшов потрiбно╖ кiлькостi черепицi, саме нею вiн, мабуть, збирався перекрити будинок.

-- О-о, черепицею - то гарно. Я бачила минулого року в Ужгородi будиночки, покритi черепицею. Якi вони гарнi! - як намальованi.

-- Черепиця - це не лише гарно, але й практично. Вона ма╓ великi переваги серед iнших видiв покрiвлi - довговiчнiсть, вогнестiйкiсть, водонепроникнiсть, морозостiйкiсть, екологiчнiсть, а також малi експлуатацiйнi витрати, тому що не вимага╓ перiодичних оновлень фарби. Вона також не накопичу╓ статично╖ напруги, iнертна до бiологiчного впливу, в експлуатацi╖ безшумна пiд час негоди, а термiн ╖╖ служби доходить до 100 рокiв.

-- Але ж вона важка.

-- Так, -- зiтхнув Михайло, -- У цьому ти ма╓ш рацiю, ма╓ вона такий недолiк. Та досвiдченi майстри в Ужгородi, мабуть, продумали це питання - настелили на крокви вiдповiдно╖ товщини дошки. Черепиця ще й дещо крихка, та все ж не така, як той же шифер. А стосовно красоти, то ти ма╓ш рацiю - залежно вiд складу глин i режиму випалу черепиця може мати рiзне натуральне забарвлення: вiд насичено-червоного до жовто-сiрого кольору.

-- А я ще бачила там якусь блискучу черепицю. ╥╖ що, лаком покривають?

-- Та нi. Скiльки б того лаку довелося витрачати. Я не знаю, яким чином це робиться, але ╓ якiсь такi вiдповiднi технологi╖, що черепиця отриму╓ блискучiсть.

Щоб черепиця була блискучою ╖╖ у декоративних цiлях дiйсно покривали кольоровою глазур'ю - перед випiканням тонким шаром наносили склоподiбне покриття, яке в процесi температурно╖ обробки затвердiвало й закрiплялося на поверхнi. При цьому колiр черепицi утворювався за рахунок iонiв металу, що мiстилися у сплавi склоподiбно╖ маси. I така глазурована черепиця виглядала просто неперевершено - вона ма╓ шикарний блиск. Окрiм естетичних переваг, вона також мала високу водостiйкiсть за рахунок закриття всiх шпарин глини.

Та то було другорядне питання. Наталiя у листах до сина все ж не витерпiла й з'ясувала, чим вiн збирався покривати будiвлю. Виявилося, що дiйсно черепицею. А в травнi вiн вже написав, що на будiвництвi почалися роботи одразу на двох фронтах - покривають дiм черепицею (за зиму роздобули необхiдну кiлькiсть) та штукатурять стiни. Вiконнi прорiзи звiльнили вiд обаполiв - щоб краще пiдсихала штукатурка. Остаточно ставитимуть вiкна й дверi вже восени. Та й цього року будинок хто зна чи буде завершений - багато столярних робiт: поли, стеля, сходи на другий поверх тощо. А крiм того - монтаж опалення з нагрiвальним котлом на солярцi. ╢, звичайно, надiя, що хоча б пару кiмнат доведуть до ладу i в них можна буде жити, але тодi в них тимчасово доведеться ставити "буржуйки" - не рацiонально опалювати весь будинок.


* * *


Так, непомiтно спливли ще два роки. Рiк 1966-й запам'ятався родинi Золотаренкiв хiба що тим, що восени Петро Золотаренко по╖хав на стацiонарнi рiчнi курси пiдвищення квалiфiкацi╖ - Миколцi вже виповнилося 3 роки, ╓ догляд дiтей з боку бабусi та дiдуся, а тому сiм'я зможе рiк перебути без свого годувальника. Хоча Марiчка, заробляла зараз не гiрше свого чоловiка. Вона не гаяла час останнiми роками i виконала сво╖ плани, закiнчивши заочно курси рахiвникiв, i з осенi минулого року вже працювала у колгоспнiй бухгалтерi╖. Мабуть, Марiя "добила"-таки свого чоловiка докорами, що вiн всього лише звичайний робiтник. Хоча й Петро, пройшовши армiю, та маючи свою сiм'ю i вже 9 рокiв працюючи у колгоспi, значно порозумнiшав, а тому й сам гадав, що потрiбне зростання у роботi, а без навчання його аж нiяк не буде.

Тим часом минув вже й рiк роботи Iллi Золотаренка в Ки╓вi. Йому вже було не дуже нудно у столицi, адже у нiй проживав i його брат. Одного разу Iлля розмiрковував про свою долю - у не далекому минулому дещо не дуже просту, та все ж, наперекiр усьому, в подальшому досить вдалу. Адже далеко не всiм щастить проживати у великому мiстi разом з родичами. Так, у одному мiстi живуть також Антонiна та Павло, але не можна порiвнювати Кам'янець з Ки╓вом, до того ж мiсце проживання сестри й брата дуже близьке до рiдно╖ домiвки. А у Ки╓вi одному було б дуже сумно, тим паче, що крiм Василька, нiяких знайомих у столицi не було - не враховуючи, звичайно, колег по роботi. Не було у Iллi поки що й кохано╖ дiвчини.

Iлля посмiхнувся сво╖м думкам i згадав розмову з Васильком, яка вiдбулася бiльше 2 року тому в селi влiтку, коли сам вiн при╖хав вiдпочити у рiдну оселю по закiнченню Харкiвського полiтехнiчного iнституту. Адже тодi вони з братом розмовляли не лише про Ки╖в, у якому мав працевлаштуватися Iлля, чи про сучасну й майбутню працю того ж Василя на лiтаках. За чималий час ╖хнього вiдпочинку знайшлися й iншi теми, зокрема й про особисте життя кожного iз братiв.

-- Ти коли одружуватися збира╓шся? -- якось з посмiшкою запитав Василь Iллю.

-- Отуди тобi, -- здвинув плечима Iлля. -- Та я ж тiльки-но iнститут закiнчив. Про яке одруження може йти мова. Це тобi пора вже одружуватися пiсля закiнчення льотного училища та вже й трьох рокiв роботи. А менi ще рано.

-- Нiчого собi рано, тобi через три тижнi вже 26 рокiв стукне. То менi ще можна холостякувати, я ж на 2 роки молодший за тебе.

-- Васильку, на кому я буду одружуватись? У мене ще нема╓ й дiвчини, яка б менi приглянулася.

-- А що, у тебе в iнститутi ╖╖ не було?

-- А в тебе в училищi вона була?

-- Теж менi, порiвняв. У нас в училищi, як ти це чудово розумi╓ш, дiвчат не було. А одноденнi увiльнення у мiсто раз на тиждень - це саме в кращому випадку - шансiв на постiйнi зустрiчi з дiвчиною не дуже-то давали. Так, було кiлька дiвчат, з якими я iнодi проводив час - то просто прогуля╓мося, то в кiно сходимо... I все. А у тебе й у самому iнститутi дiвчат повно було.

-- Ну, не так вже й повно, спецiальностi у нас бiльш чоловiчi. Та дiвчата, звичайно все ж були. Але теж все було не дуже серйозно. То теж, як i ти, в кiно, то на концерти, на якiсь розваги сходимо, та й то на перших курсах ходили бiльш групами. Не всi╓ю академiчною групою, звичайно, а так - чоловiк 5-7 або з десяток. Тих, хто бажав вiдвiдати який розважальний захiд. На старших курсах уже й парами ходили, та однак, не було у мене дiвчинi, яка б зачепила мене.

-- Зрозумiло.

-- А ось у тебе за 3 роки перебування в Ки╓вi дiвчина напевно була.

-- Була, i не одна, -- посмiхнувся Василь. -- Але теж нiчого серйозного.

-- Розбалувався ти в Ки╓вi, -- покачав головою Iлля. -- Гарних дiвчат там, мабуть, багато.

-- Багато, -- пiдтвердив Василь. -- Але мене по-серйозному теж поки що нi одна не зачепила. Хоча часом самi на шию вiшались, коли дiзнавалися, що я пiлот. Та я собi запланував, що серйознi стосунки з якоюсь дiвчиною у мене будуть тодi, коли я вже залишу свiй Ан-2 i стану пiлотувати бiльш серйозний лiтак. Тобто, не саме серйознi стосунки з дiвчиною, а буду вже думати про одруження, про створення сiм'╖.

-- О! Бачиш, ти собi запланував створення сiм'╖ аж через 5 рокiв сво╓╖ працi. А я ще й не починав працювати. Так що, менi точно доведеться зачекати.

-- Е, нi, -- вже в свою чергу покачав головою Василь, -- тобi так довго чекати не можна. Ти що, тодi тобi вже за 30 буде. Тобi потрiбно вирiшити це питання рокiв за два. I то тобi вже 28 буде.

-- I як я його так швидко вирiшу? -- розсмiявся Iлля. -- На роботi, звичайно, жiнок чимало буде, але бiльшiсть з них будуть замiжнi або ж старшi за мене. Адже туди так вже багато випускникiв ВНЗ не прийматимуть.

-- Це так. Але тобi не на роботi потрiбно знайомитися з дiвчатами.

-- А просто на вулицi? -- посмiхнувся брат. -- На зупинцi громадського транспорту чи у ньому самому - коли якась дiвчина поспiша╓ на роботу. Ось тiльки ╖й, можливо, потрiбно в один бiк ╖хати, а менi - зовсiм в iнший.

-- А що, можна й на вулицi - якщо приглянулася дiвчина. А гарних дiвчат в Ки╓вi, як я вже казав, багато. Те, що в рiзний бiк ╖хати, то дрiбницi - можна домовитись про зустрiч пiсля роботи. Та все ж, просто так на вулицi серйознi дiвчати не дуже волiють знайомитись. А тобi ж потрiбна буде саме серйозна.

-- Отож, сам бачиш, що це непроста справа.

-- Та нiчого у цьому складного нема╓. Можна, i краще за все знайомитись з дiвчиною на вiдпочинку. Тодi дiвчата бiльш поступливi, адже ╖м самим також нудно вiдпочивати. Вони часто в парках гуляють, особливо над Днiпром. Ось там можна й познайомитись. Щоправда, дiвчата в одиночку майже не гуляють, а здебiльшого по двi, по три - невеличкими групами. Але вiд знайомства вони категорично не вiдмовляються, вони ж теж у цьому зацiкавленi. Крiм того, вони себе вiдчувають захищеними, бо знайомство вiдбува╓ться не один на один. Отож можна з ними прогулятися разом, вони до тебе за цей час придивляться. А вже наприкiнцi провести ╖х до мiсця проживання, й одночасно призначити дiвчинi, що тобi приглянулася, побачення. Вона може й вiдмовитись, якщо ти ╖й не сподобався, а може й погодитись. Але ж ти нiчого не втрача╓ш - навiть якщо вона й вiдмовить, ти однак провiв час у при╓мнiй компанi╖.

-- Ну й ну, -- знову покачав головою Iлля. -- А ти, виявля╓ться спецiалiст по дiвчатам, чи в питаннях знайомств з ними.

-- Ну-у, деякий досвiд маю. Адже мешкаю в Ки╓вi, а на те вiн i Ки╖в. Та все ж, краще всього знайомитись десь на масових розважальних засобах.

-- Ага, на футболi чи на хоке╖.

-- Так, ти не перекручуй. Звичайно, хокей чи футбол - то не дiвочi розваги. Хоча й на них дiвчат чимало. Щоправда, туди дiвчата ходять вже зi сво╖ми кавалерами. Я мав на увазi не спортивнi заходи, а бiльш iнтелектуальнi - кiно, театр, концерти. Можна й на танцмайданчики навiдуватися.

-- Та який з мене танцюрист. Я не дуже i в iнститутi на танцi ходив. А в селi ранiше де у нас можна було танцювати? У клубi? То туди школярiв не пускали. Отож в школi трохи танцював на рiзних святах - i все.

-- То не така вже й мудра наука. Я теж в селi майже не танцював, та зараз вже з цим у мене все гаразд. Чим бiльше будеш танцювати, тим швидше й навчишся.

-- Нi, взагалi-то, танцювати рiзнi танцi я вмiю. Я просто казав, що не дуже великий спецiалiст у них. А зараз то й взагалi - який з кульгавого танцюрист?

-- Тьфу, я й забув про це. Ну, тодi тобi тим паче потрiбно знайомитись на свiтських, так би мовити, заходах - кiно, театр, концерти. А тому займись у Ки╓вi в першу чергу сво╖м вiдпочинком.

-- Ще чого! У першу чергу в Ки╓вi я маю зайнятися роботою. Це головна задача у мо╓му життi, принаймнi на першi роки. Менi на заводi добре обжитися потрiбно буде. А у тебе що, на першому мiсцi вiдпочинок, а не польоти, про якi ти мрiяв з дитинства?

-- Так, Iлля, не починай... Я згоден, ти ма╓ш рацiю. Я трохи не так сказав. Звичайно ж, це першочергова задача, але й дiвчата повиннi бути не на останньому мiсцi - вже у вiльний вiд роботи час. А у тебе його, чимало буде, не зважаючи навiть на завантаженiсть роботою. Та ти й так зрозумiв мене. Вирiшив просто пiдколупнути мене.

-- Добре, вибач. Не збирався я над тобою насмiхатися.

-- Тодi, все. Далi все у тво╖х руках.

-- I у тво╖х також, -- хитро посмiхнувся брат. -- Для самого себе, звичайно.

-- I у мо╖х також, -- погодився Василь.


* * *


Рiк 1967-й розпочався з невеличко╖, але важливо╖ для сьогодення подi╖, на яку мало хто звернув увагу - СРСР, США та Великобританiя у Москвi, Вашингтонi й Лондонi пiдписали Договiр про осво╓ння космосу. Та для пересiчно╖ людини чи навiть родини ця подiя особливого значення не мала. Не дуже цiкавилися нею i брати Золотаренки, якi мешкали у Ки╓вi. Iлля поки що не знав, чи ма╓ намiр Василько розв'язати для себе вже остаточно сiмейну задачу. Брати перiодично зустрiчалися у Ки╓вi, часом разом проводили й вiльний час. А тому Iлько знав, що дiвчина у брата ╓, вiн навiть був знайомий з нею, але йому невiдомi були плани Василя стосовно покiнчення зi сво╖м холостяцьким життям - брати обходили цю тему. Проте на цей час той вже виконав свою iншу задачу - ще навеснi цього року, пiсля короткочасного навчання Василя Золотаренко призначили другим пiлотом на лiтак Ан-24. Цей турбогвинтовий лiтак, який почав експлуатуватися ще з 1962-го року призначався для пасажирських лiнiй мало╖ та середньо╖ протяжностi. Оскiльки для Золотаренка ця подiя вiдбулася навiть трохи ранiше п'ятирiчного термiну, то, мабуть, Василь свою справу на Ан-2 виконував досить гарно. Та тепер його польоти здiйснювалися вже сугубо помiж обласними центрами, включаючи й тi, що розташовувалися в iнших соцiалiстичних республiках СРСР.

А виходячи з цього, якщо вiрити словам брата, невдовзi справа повинна була вже наближатися й до його одруження. Так воно надалi i сталося. Пiд час зустрiчi братiв на травневi свята Василь сповiстив, що вiн з Настею - так звали його дiвчину - вирiшили одружитися. Весiлля запланували на середину липня - пiсля цього у них обох будуть вiдпустки, отже можна буде й органiзувати кудись як би невелику весiльну подорож. Анастасiя за професi╓ю була колегою сестри свого нареченого - вона також працювала медсестрою. I познайомився з нею Василько саме на однiй iз чергових медичнiй комiсi╖ - цього разу його теорiя знайомства з дiвчиною на вiдпочинку (в парках чи на масових культурних заходах) не спрацювала, бо познайомився вiн з Настею саме на роботi.

Час пролетiв досить швидко, i ось вже Василь Золотаренко у сво╖ 26 рокiв став сiмейним чоловiком. Весiлля вiдбувалося у Ки╓вi, сама Настя була родом iз сусiдньо╖ Чернiгiвсько╖ областi. А тому в Ки╖в з'╖халися ╖╖ та нареченого родичi. Вiд нареченого на весiллi присутнi були його батьки та кiлька його братiв, а також сестра: Iлля, Петро з дружиною (за дiтьми приглядить Марi╖на мама), а також Павло з Оксаною та сiмейна пара Радкевичiв. Петро за мiсяць до весiлля брата вже закiнчив сво╖ курси i почав працювати в колгоспi на посадi майстра електротехнiчно╖ дiлянки, чим здобув повагу у сво╖х землякiв, а також пишання чоловiком з боку Марiчки - а виповнилося Петру на цей час вже 32 роки. Та й сам вiн гордився таким сво╖м досягненням, проте носа не задирав - Петро був скромною роботящою людиною, хоча у порiвняннi з братами й не такою вже освiченою. Та не все в життi залежить лише вiд освiти. А ось Василько був трохи хитруватою людиною, схожою на свого старшого брата Олександра, i такою ж практично-пробивною. А тому, не слухаючи нiяких вiдмов, вiн зiбрав усiх сво╖х хмельницьких родичiв в обласному центрi, пiсля чого лiтаком доставив ╖х у Ки╖в - домовився з керiвництвом здiйснити саме цей пасажирський рейс, хоча до того часу вiн у Хмельницький i не лiтав. При цьому вiн також домовився з колегами, що якийсь час польоту проведе у крiслi 1-го пiлота - ну потрiбно ж було, щоб родичi бачили, що саме вiн керу╓ таким вже чималим лiтаком. До того ж вiн одночасно виконав застарiле прохання батька (нехай воно навiть було i дещо жартiвливе), а також дану йому обiцянку - вiн таки покатав батька на сво╓му лiтаку.

На цей час 2 роки вже проробив на заводi верстатiв-автоматiв iм. М. Горького Iлля Золотаренко. Вiн тепер вже досить непогано знав Ки╖в i особливо район, у якому вiн працював, тим паче, що гуртожиток, у якому вiн мешкав, знаходився у цьому ж районi. Основна частина житлового масиву "Нивки" у Шевченкiвському адмiнiстративному районi столицi була збудована нещодавно - у 1950-1960-х роках. Сам житловий масив, разом iз однойменним чудовим парком починався практично поблизу заводу, який розташовувався на розi Брест-Литовського проспекту i вулицi Галаганiвсько╖. Трохи навкоси вiд заводу, перпендикулярно проспекту починалася основна вулиця цi╓╖ частини "Нивок" - вулиця Щербакова, названа на честь радянського партiйного дiяча Олександра Щербакова. Ця магiстраль з рухом автобусiв та тролейбусiв простягалася до вулицi Стеценка та Iнтернацiонально╖ площi житлового масиву "Сирець" у Подiльському районi столицi. У другiй частинi вул. Щербакова перетинала ще одна значна магiстраль - вулиця Салютна.

Там же у цьому районi знаходився й гуртожиток, у якому мешкав Iлля. Стосовно ж само╖ роботи, то Iлля працював у конструкторському бюро (КБ). З самого початку його трудово╖ дiяльностi питання про роботу в цеху навiть не стояло. Ще з листа хлопця у перiод розробки дипломного диплому керiвництво знало про прагнення молодого спецiалiста i негласно пiдтримувало ╖х - напрямок мiг бути перспективним. Iлля швидко осво╖вся у конструкторському бюро - креслив вiн дуже добре, а в розрахунках йому допомагали все тi ж видання його колишнього завiдувача кафедрою. Хоча в КБ, звiсно, були й сво╖, вже бiльш серйознi напрацювання. Але на початку хлопцю доручали розробляти досить простi навiть не вузли верстатiв, а деталi. Та вже в серединi цього другого року працi Iлля намагався проявити iнiцiативу й пропонувати якiсь кращi на його погляд рiшення у розробках - i навiть не сво╖х. Ось тiльки такi його дi╖ не дуже-то були зрозумiлi деякими спiвробiтниками конструкторського вiддiлу. "Навiщо воно тобi?", "Не лiзь поперед батька в пекло", "Виконуй те, що тобi доручають, а далi справа не твоя" - перiодично чув вiн вiд сво╖х колег. Але хлопець не мiг так працювати. Якщо далi справа не твоя, то так i нiякого зростання не буде - вiн буде залишитися якимось звичайним креслярем, а не iнженером. А на заводi вже почали цiкавитись верстатами з ЧПУ. Лiтература на цю тему в заводськiй бiблiотецi була, щоправда зарубiжна й написана на iноземних мовах. Але ж керiвництво заводу вирiшило придбати ╖╖ не просто так, а з якоюсь перспективою. Iлля вивчав у школi та iнститутi англiйську мову, та досконало ╖╖ все ж не знав. А тому деякими вечорами вiн намагався покращити сво╖ знання з не╖, щоб читати тi iноземнi журнали чи брошури. Щоправда, йому трохи допомагало те, що технiчнi термiни на iноземнiй мовi вiн або ж знав або ж розумiв. I вiн перiодично цiкавився тi╓ю лiтературою.


* * *


Та ось вже наближався до завершення i рiк 1967-й. У листопадi СРСР гучно вiдзначив 50-у рiчницю Велико╖ жовтнево╖ революцi╖. А вже в груднi, за три днi до Нового року з Iллею вiдбулася пригода, яка докорiнно змiнила його майбутн╓ життя. Вiн на не╖ абсолютно не очiкував, тому що сьогоднi все вiдбувалося досить буденно. У мiстi панувала звичайна у цих випадках передноворiчна метушня - народ, зайнятий сво╖ми плановими справами (здебiльшого купiвлями), снував вулицями, не звертаючи уваги на iнших громадян. Не поспiшаючи, прогулювався поблизу одного iз торгiвельних комплексiв району i Золотаренко. Вiн саме прогулювався з портфелем, у якому вже лежали нехитрi передноворiчнi купiвлi - хлопцi у гуртожитку заздалегiдь розподiлили що кому належить купляти. Погода була гарною, трохи морозною i без снiгу - але саме сьогоднi, тому що взагалi-то до цього часу його випало чимало. Поспiшати йому було нiкуди - однак у гуртожитку поки що робити нiчого. Електричнi лiхтарi понад дорогою гарно освiчували як про╖жджу частину, так i непогано розчищенi тротуари, хоча й зi снiгом. I ось на ньому у деяких мiсцях школярi вже встигли висковзати невеличкi льодовi дорiжки. На однiй з них каталися пару хлоп'ят. Iлля, згадавши сво╓ дитинство, вирiшив теж прокататися у потрiбному йому напрямку. Вiн не дуже й розганявся, бо льодова дорiжка була не досить довгою. Але висковзала ╖╖ малеча досить гарно, чого Iлля й не очiкував, а тому про╖хав по нiй досить швидко, та так, що по ╖╖ закiнченню не встиг вдало зiскочити на добре утрамбований пiшоходами i подекуди посипаний пiском снiг, а тому звалився на той снiг. Iлля не дуже й забився, бо встиг зорi╓нтуватися, але почув тихий гуркiт свого портфелю, який вирвався у нього з руки - добре що у тому не було скляних купiвель. Та майже одночасно Золотаренко почув i дитячий смiх. Аякже, дорослий дядько, i так гепнувся. Iлля й собi тихенько засмiявся, дивлячись на хлоп'ят. А тi побачивши це, розреготалися ще бiльше - весела пригода, яка нiкому лиха не заподiяла.

Але тепер Золотаренко почув ще й жiночiй голос:

-- Ви дуже забилися? Вам боляче?

Iлля озирнувся - до нього поспiшала якась жiнка чи дiвчина, вона буда вже за пару крокiв вiд нього. Решта пiшоходiв не звернули на його падiння увагу. Коли на вулицi пада╓ особа прекрасно╖ статi, то ╖й зазвичай поспiшають на допомогу. А мужик... - пiднiметься й сам. Молода жiнка, мабуть, сприйняла неголосний смiх Золотаренка, схожий на якесь скиглення, за стони чи плач, а тому виявила свою участь.

-- Та нi. Все нормально, -- вiдповiв Iлля й почав пiднiматися.

-- Вам допомогти? -- бiдкалася жiнка.

-- Дякую. Я сам встану, вже майже встав, -- посмiхнувся Iлля й дiйсно за кiлька секунд пiдвiвся на ноги. А далi вiн зробив пару крокiв до портфеля, який продовжував валятися на тротуарi.

-- Ой, ви ж пiдвернули ногу! -- одразу почув вiн зойкання жiнки. -- Давайте я вам допоможу. Я лiкар.

-- Дякую, не потрiбно.

-- Та як же не потрiбно? Ви ж кульга╓те. Вам боляче? -- Iлля вже встиг пiдiйти до жiнки.

-- Менi не боляче, менi дуже добре, -- з посмiшкою вiдповiв Золотаренко. Вiн встиг розгледiти незнайомку i побачив, що допомагати йому збиралася чарiвна молода жiнка, дiвчина рокiв 25-27. I вона сподобалася йому. Спочатку дiвчина сподобалася йому тим, що виявила таку участь - на жаль, у великому мiстi все менше ставало чуйних, уважних, доброзичливих людей. А дiвчина була саме такою. Та зараз дiвчина сподобалася хлопцю вже й просто як представниця слабко╖, але прекрасно╖ статi. На смак i колiр, як то кажуть, приятелiв нема╓, але Iлля дiвчина здалася дуже гарною. Ось тiльки Iлля не знав, чи вона замiжня - на руках у них обох були рукавицi, а тому не побачиш чи ╓ на пальцi дiвчини обручальне кiльце.

-- А чому це вам дуже добре? -- продовжувала допитуватися дiвчина.

-- Тому що менi випала нагода познайомитися з чарiвною дiвчиною.

-- Ну, ми ще з вами поки що не знайомi.

-- То давайте виправимо цей недолiк. Мене звуть Iлля.

-- Надiя.

-- О, дуже гарне iм'я. Тепер вже я матиму надiю, що це наша з вами не остання зустрiч, -- Iллi у планi розмов з особами жiночо╖ статi було далеко до старшого брата Олександра, та у цьому випадку, як не дивно, його "понесло".

-- Дуже вже ви швидкий.

-- Та нi, швидко я йти якраз не зможу, -- Iлля навмисно переiнакшував слова дiвчини.

-- Я не про це мову вела. Але ж ви й справдi кульга╓те. Ви здорово забилися?

-- Нi, майже не забився. До того ж ви вже вилiкували мене.

-- Чим я вас вилiкувала? Я навiть не торкалася до вас.

-- А жаль. Менi було б при╓мно вiдчути ваш дотик, щоправда, краще рукою без рукавички, -- посмiхався Золотаренко.

-- Зна╓те що!.. -- схоже, що дiвчина починала сердитись. Та вона тут же охолонула й все так же спiвчутливо запитала. -- А як ваша нога?

-- Та з нею повний порядок.

-- Який же порядок, як ви шкутильга╓те? -- до падiння Iллi дiвчина, напевно, не звертала на нього увагу, а тому й не бачила, що вiн шкутильгав ще до дитячо╖ сковзанки.

-- Вона вже давно у мене шкутильга╓.

-- Як то так? У вас була якась вроджена дисплазiя суглобiв, травми епiфiзiв чи гемiплегiя нижньо╖ кiнцiвки? Ой, вибачте за такi неввiчливi запитання. То я просто, як лiкар, вже звикла пацi╓нтiв розпитувати, щоб скласти нормальний анамнез.

-- Нiчого, все нормально. Особисто я медичних термiнiв не знаю, а тому лише здогадуюсь, що ви запитали мене про якусь ще дитячу хворобу. Але в дитинствi я був цiлком здоровий. Травму ж ноги я отримав в армi╖.

-- Ви служили в армi╖? Ви офiцер?

-- Нi-нi, -- розсмiявся Iлля. -- Який там офiцер... Усього лише молодший сержант. Просто нiс строкову службу.

-- А зараз ви де працю╓те, чи служите?

-- Зараз я працюю iнженером на заводi верстатiв-автоматiв - вiн знаходиться неподалiк звiдси, на Брест-Литовському проспектi. Вже пiсля армi╖ я iнститут закiнчив.

-- Зрозумiло. Ну, добре. Ви самi точно до свого житла доберетесь, чи вам, все ж таки, потрiбен супроводжувач?

-- Ви зна╓те, -- посмiхнувся Iлля, одразу ухопивши за останнi слова Надi╖, -- супроводжувач менi дiйсно не завадить.

-- Ось бачте. Отже нога у вас таки болить. А у якому напрямку вам йти?

-- Та нi, нога у мене не болить, -- заспоко╖в Надiю хлопець. -- А щодо напрямку, то у мене ╓ пропозицiя - давайте ви будете супроводжувати мене у потрiбному саме вам напрямку.

-- Як то так? -- розгубилася дiвчина, та майже одразу все збагнула й розсмiялася. -- Ну, ви й жук! То хто ж кого буде супроводжувати?

-- А яка рiзниця, -- продовжував посмiхатися Золотаренко. -- Ми просто трохи пройдемося, не стояти ж на одному мiсцi. Чи вам соромно йти поруч з iнвалiдом?

-- Ну, що ви таке говорите! Та й який ви iнвалiд... Скiльки людей дiйсно мають, навiть дiти, якiсь серйознi вади. А кульгавiсть... - це ж дрiбницi.

-- Дякую. У який бiк вам йти?

-- До вулицi Салютно╖.

-- Чудово! Ось я вас трохи й проведу.

-- А на зворотному шляху ви не впадете знову?

-- Та нi, -- смiявся Iлля. -- То я здуру вирiшив прокататися на дитячiй дорiжцi-ковзанцi. Даю вам слово, що бiльш такого робити не буду.

I молода пара потихеньку, розмовляючи, направилася у потрiбний дiвчинi бiк. Iлля був дуже радий такому несподiваному знайомству. I вiн, на диво, мав рацiю, коли натякав дiвчинi на те, що ╖х несподiвана зустрiч може виявитися не останньою. Так воно й сталося - надалi Надiя мiцно увiйшла в життя Золотаренка. I знову-таки знайомство Iллi з Надi╓ю вiдбулося не за сценарi╓м Василька. Так, на вiдпочинку, але не в парку, а саме на вулицi. Крiм того неординарнiсть ситуацi╖ полягала ще й у тому, що здебiльшого хлопцi знайомляться з дiвчатами, надаючи ╖м певну допомогу на вулицi - навiть банальне сумiсне пiдбирання продуктiв, що розсипалися. А Iлля познайомився з Надi╓ю тодi, коли саме дiвчина намагалася надати допомогу хлопцевi. Далеко не все в життi вiдбува╓ться за заздалегiдь написаним сценарi╓м, та, мабуть, воно й на краще.


* * *


Перед самими травневими святами у Марiчки з Петром народилася донька, яку назвали Катериною. У дiтей Наталi╖ та Михайла це вже була третя родина, яка мала по тро╓ дiтей - сiм'╖ Олександра, Антонiни та Петра. Вони як би вже перевиконали той демографiчний план, про який 8 рокiв тому говорив Наталi╖ Карпiвнi ╖╖ чоловiк.

На 1-е травня (це була середа) Iлля при╖хав у Зеленче провiдати батькiв. Вiн взяв на п'ятницю вiдгул, а тому мав намiр побути вдома майже повних 5 днiв - у минулому роцi з 14-го квiтня в СРСР був вже введений п'ятиденний робочий тиждень. У розмовах батькiв, звичайно, в першу чергу цiкавило, як працю╓ться синовi, хоча бiльш, нiж за 2,5 роки вони мали про те вже непогану уяву. Та, як виявилося, батькiв цiкавила не лише робота. Пiсля обiду, коли вже вляглася святкова су╓та i батько з сином звично присiли в садочку за стiл перекурити, пiсля коротко╖ розмови на рiзнi теми, Михайло Лаврентiйович раптово звернувся до сина:

-- Iлля, тобi вже 29 рокiв, -- якось повiльно промовив вiн, а потiм, подивившись в очi синовi, запитав. -- Чи не пора й тобi вже мати свою сiм'ю?

-- Ну, можливо, що й пора, -- здвинув плечима парубок.

-- Отож. Ти один залишився нежонатим, навiть молодший за тебе Василько вже ма╓ сiм'ю.

-- Ну, у мене багато часу було згаяно.

-- Я це знаю. Саме тому й не дорiкаю тобi, а просто запитую. Дiвчина у тебе хоча б ╓?

-- ╢, тату.

-- О, це вже щось. I у тебе серйознi намiри? Чи це так, щоб згаяти свiй вiльний час?

-- Ох, i запитаннячка ж у тебе... Звичайно, ми проводимо разом вiльний час. А що до серйозностi намiрiв, то менi самому ще потрiбно визначитися. Так, вона подоба╓ться менi, але ми зустрiча╓мося лише 4 мiсяцi.

-- Ну, добре, вибач, що втручаюся у тво╓ особисте життя. I як звати твою дiвчину?

-- Надiя.

-- Гарне iм'я. Та ще й спiвзвучне з нашими з мамою сподiваннями. Вона працю╓ чи ще вчиться?

-- Працю╓. -- Iлля, щоб попередити наступнi запитання батька, одразу додав. -- Вона лiкар, педiатр, тобто дитячий лiкар.

-- Те, що вона дитячий лiкар - це непогано. Сво╖ дiти хворiти не будуть.

-- Ну, мабуть, що так, -- посмiхнувся Iлля.

-- Познайомився ти з нею, як я розумiю, в Ки╓вi. Виходить, що й мешка╓ вона у Ки╓вi. Чи вона родом з iншого мiста?

-- Зараз вона разом з батьками мешка╓ саме в Ки╓вi.

-- Навiть разом з батьками... Отож, вона киянка. Те, що вона лiкар, повторюю, це добре. А ось те, що вона киянка...

-- А чим тобi не подобаються киянки? -- знову з посмiшкою запитав Iлля, чудово розумiючи до чого батько хилить.

-- Та я не про самих киянок мову веду, а взагалi про дiвчат з великих мiст. Розумi╓ш, вони... -- батько замовк, вочевидь, добираючи слова.

-- Розпещенi... -- пiдказав йому син, -- посмiшка продовжувала грати на його устах.

-- Ну-у, можна й так сказати. Хоча я не мав намiру заявляти так рiзко. Я просто хотiв вiдзначити, що вони так, дiйсно трохи розбалуванi, але головне те, що здебiльшого вони неважнi господинi. Вони, як менi багато хто розказував, навiть картоплi насмажити не вмiють. А коли чистять ╖╖, то половину переводять - лушпайок пiсля ╖х чищення бiльше, нiж само╖ картоплi. Вони з ложками чи виделками гарно вмiють управлятися, а ось з ножем - лише десертним, щоб на тарiлцi шматочок чогось вiдрiзати. А звичайного кухонного ножа вони зроду в руках не тримали. Мiськi матерi-панянки не дуже привчають сво╖х доньок до господарства, оберiгають ╖х, так би мовити, вiд брудно╖ роботи. Аякже, тi ще зламають сво╖ довгi нафарбованi нiгтi.

-- Ну, не всi такi - i матерi, i доньки.

-- Не всi. То я й сказав, що здебiльшого.

-- Не хвилюйся, тато, Надiйка привчена вести домашн╓ господарство. Мама ╖╖ з дитинства цьому навчала.

-- Трохи дивно... -- покачав головою батько. -- Щоб у Ки╓вi мати так турбувалася за доньку.

-- Нiчого дивного нема╓, тато. Так, Надiя зараз мешка╓ разом iз сво╖ми батьками та молодшим братом у Ки╓вi. Але справа у тому, що 9 рокiв тому вони мешкали в одному iз районних центрiв Ки╖всько╖ областi, звiдти ╖х коренi. I батько, i мама Надi╖ - теж лiкарi, це, можна сказати, лiкарська династiя. Батько Надi╖ працював головним лiкарем районно╖ лiкарнi, а мама там же працювала звичайним педiатром. Надiйка пiшла по стопам сво╓╖ мами. Вона поступала в iнститут ще мешкаючи у районному центрi. А потiм Надi╖ного тата перевели у Ки╖в на пiдвищення - призначили головним лiкарем однi╓╖ iз столичних лiкарень. Та нещодавно вiн став працювати вже у обласному управлiннi охорони здоров'я.

-- Он воно що! Це зовсiм iнша справа. Якщо у родини коренi сiльськi, чи навiть мiстечковi, -- Михайло Лаврентiйович згадав сво╖ рiднi у дитинствi Дуна╖вцi, -- то там дiтей виховують правильно. Познайомив би нас зi сво╓ю дiвчиною.

-- Всьому свiй час, -- посмiхнувся Iлля. -- Ось як остаточно визначусь, то й познайомлю.

-- Ну що ж, тодi не буду тебе бiльш турбувати на цю тему. Але ти все ж визначайся, -- посмiхнувся нарештi й батько, -- час сплива╓, ти вже, як колись менi казав, далеко не пацан.

Святковий перекур i сама розмова завершилися.


РОЗДIЛ 10


Не очiкуванi тривоги й здивування


Пiсля травневих вiдвiдувань Iллею батькiв пройшло ще пiвтора мiсяцi. I одного червневого дня Iллю Золотаренка запросив до себе Головний конструктор. Iлля пару разiв бував у нього в кабiнетi з приводу якихось виробничих питань. Щоправда, разом з кимось iз колег, а цього разу в кабiнетi Головного конструктора крiм самого хазя╖на нiкого не було. Пiсля привiтань Головний конструктор звернувся до Золотаренка:

-- Присядьте, Iлля Михайловичу, -- запропонував вiн йому, вказуючи на ряд стiльцiв за Т-образним столом. Цiкаво, що з деякими сво╖ми колегами вищих посад Головний конструктор був на "ти", а ось до молодшого iнженерного персоналу поважно звертався на "ви". -- Ви працю╓те у нас вже майже 3 роки. Незабаром ма╓ закiнчитися термiн вашого направлення.

-- Це так, -- вирiшив хоч якось пiдтримувати бесiду Iлля в очiкуваннi того, про що може йти мова.

-- А якi вашi плани надалi? Ви збира╓тесь продовжувати свою працю на нашому заводi чи ма╓те намiр працювати в iншому мiсцi?

-- Я планую продовжувати роботу саме на вашому заводi, Олексiю Володимировичу.

-- О! Тодi потрiбно вже говорити: на нашому заводi, -- посмiхнувся той.

-- Так, на нашому. Менi подоба╓ться працювати тут.

-- А чим саме вам подоба╓ться?

-- Ну, -- звичка подекуди "нукати" так i збереглася у Iллi пiсля армi╖, -- тим, що завод розробля╓ й випуска╓ серйозну продукцiю. Нi, мабуть, не так - багато заводiв теж випускають досить серйозну продукцiю. Менi подоба╓ться працювати тут, тому що завод працю╓ на перспективу - постiйно удосконалюються вузли та агрегати, розробляються новi моделi. Завод орi╓нту╓ться на кращi свiтовi розробки, на, так би мовити, свiтовi стандарти.

-- Ви розумно мислите. Я чув, що ви цiкавитесь зарубiжними новинками, чита╓те зарубiжну технiчну лiтературу.

-- Коли ╓ на те час, -- посмiхнувся Iлля.

-- Ну, це зрозумiло. Але ж ви його знаходите. А деякi iншi нашi спiвробiтники нiчим подiбним не цiкавляться.

-- А менi це цiкаво.

-- Ми вже це давно помiтили, -- кого ще мав на увазi Головний конструктор, було невiдомо, можливо, що начальника вiддiлу. -- Ви теж, так би мовити, працю╓те на перспективу. А це гiдно поваги.

Iлля нiчого не вiдповiв, волiючи утриматися вiд коментаря похвали в свою адресу.

-- Як я чув, -- продовжував Головний iнженер, -- ви цiкавитесь верстатами з елементами автоматики. За кордоном ╖х ще називають верстатами з числовим програмним управлiнням?

-- Так, дуже цiкавлюсь. Це ж така перспектива!

-- Я згоден з вами, це дiйсно перспективне направлення. В Союзi iсну╓ кiлька подiбних розробок, та вони ще недосконалi, i не дуже серiйнi. Але керiвництво заводу цей напрямок цiкавить. Можливо, й ми будемо розробляти й випускати подiбнi верстати. Але це станеться не так вже й швидко, тому що, в першу чергу, нема╓ необхiдних фахiвцiв. Ми, я маю на увазi радянських фахiвцiв, лише почина╓мо займатися азами автоматики, азами тако╖ науки як кiбернетика. А нам такi спецiалiсти дуже потрiбнi. Ось, ви сказали, що ма╓те плани продовжувати працювати на нашому заводi. А ви хотiли б займатися розробкою таких верстатiв?

-- Дуже хочу! -- випалив Iлля.

-- Я й не сумнiвався, що ви так вiдповiсте, -- посмiхнувся Олексiй Володимирович. -- У вас це бажання, наскiльки я знаю, було ще до приходу на наш завод. I такi кадри нам дуже потрiбнi.

-- Я це розумiю, -- продовжив сво╖ намагання вести дiалог Iлля. -- Але ж ви самi сказали, що радянськi фахiвцi лише починають займатися азами кiбернетики. А я навiть таких азiв не маю.

-- А ось зараз ми й пiдiйшли саме до конкретики цього питання. Як ви дивитесь на те, щоб здобути такi ази?

-- Позитивно дивлюся.

-- Чудово! Тодi ми хочемо запропонувати вам пiдучитися азам автоматики, азам кiбернетики.

-- Що, знову навчатись у якомусь такому профiльному ВНЗ? -- кисло запитав Iлля, уявивши собi знову 5 рокiв навчання.

-- Нi, -- знову посмiхнувся Головний iнженер. -- Просто пiти на рiчнi курси з цього профiлю. На перший погляд ви нiбито втрача╓те цiлий рiк, але вiн пiзнiше стократ окупиться, як ви почнете проектувати новi, й дуже цiкавi верстати.

-- Я це розумiю. А на курси потрiбно кудись ╖хати?

-- Нi. Вони будуть з осенi проводитись в нашому мiстi. Не на нашому заводi, але саме у Ки╓вi. Це будуть курси з автоматики та промислово╖ робототехнiки.

-- Ух, ти! -- не втримався Iлля. -- Навiть робототехнiка. Як цiкаво. Навiть роботiв можна буде створювати?

-- А ось цього я не знаю, -- вже просто розсмiявся Олексiй Володимирович. -- Це ви нам пiзнiше розповiсте - по завершенню тих курсiв. Так, напрямок дуже цiкавий, вiн назива╓ться роботомеханiчнi системи та комплекси. Навряд чи там одразу будуть викладати саму робототехнiку, хоча верстати з ЧПУ i ╓ частиною цього напряму, та ось ази автоматики там точно будуть вам читати.

-- Я згоден, -- з запалом промовив Золотаренко.

-- От i добре. Це вiдбудеться вже дещо пiзнiше, я вже казав, що курси почнуться з осенi. Зараз поки що йде етап набору слухачiв на цi курси. I ми внесемо ваше прiзвище у заявку, а наказ стосовно вашого навчання вийде також пiзнiше - пiсля того як ви вiдгуля╓те вiдпустку й знову вийдете на роботу.

-- А зi мною ще буде хтось навчатися? Я маю на увазi - з вiддiлу чи з заводу.

-- Нi. Поки що там ви будете один навчатися вiд нашого заводу. Розумi╓те, справа ця ще не осво╓на, керiвництво заводу поки що не зна╓, якими будуть результати цього, скажiмо так, експерименту. Якщо все виявиться перспективним, тодi, можливо, слухачiв вiд нашого заводу буде й бiльше. I це не обов'язково стане ваш приклад, воно стане вiдомо й по майбутнiй дiяльностi iнших пiдпри╓мств. Чутки про цей напрямок точно пiдуть, точнiше навiть не чутки, а реальна iнформацiя. Недаремно ж кажуть, що Ки╖в - то дуже просто дуже велике село, -- посмiхнувся Головний iнженер.

-- Олексiю Володимировичу, а чому, все ж таки, я. На заводi стiльки спiвробiтникiв...

-- А чому б i не ви? -- зустрiчним запитанням парирував Головний конструктор.

-- Ну-у... я ж iнвалiд, кульгаю.

-- I це заважа╓ вам у роботi?

-- Аж нiяк.

-- Ось вам i вiдповiдь. Так що не потрiбно комплексувати. Iдiть, i спокiйно працюйте.

I на цьому бесiда була практично завершена.


* * *


Сплинув ще мiсяць, i Iлля прийняв для себе дуже важливе рiшення. Нi, не стосовно курсiв по автоматицi чи робототехнiцi - стосовно цього остаточне рiшення було прийнято ранiше. Та зараз вiн також прийняв рiшення, яке напряму стосувалося його подальшого життя. I вiн чудово вже розумiв, що це рiшення вiрне, бо воно визрiло на основi кiлькамiсячних випробувань. Ось тiльки не все у його рiшеннi залежало вiд нього самого. Та вiн даремно хвилювався, тому що, коли вiн освiдчився Надi╖ у коханнi й запропонував ╖й вийти за нього замiж, та з радiстю погодилася. Дехто може сказати, що пiврiчний термiн зустрiчей не такий вже великий строк для прийняття такого дiйсно важливого рiшення. Але скiльки iсну╓ випадкiв, що хлопець i дiвчина зустрiчалися 3-5 рокiв, та пiсля одруження майже одразу розлучалися. I не менше ╓ таких випадкiв, коли лише пiсля кiлькох зустрiчей - любов з першого погляду - пара одружувалася й щасливо жила в шлюбi все сво╓ життя.

Освiдчився у коханнi Золотаренко на початку липня, ще через тиждень Iлля з Надi╓ю подали заяву до ЗАГСу. Святкова церемонiя одруження була призначена на суботу 17-го серпня. На початку цього мiсяця Iлля виконав обiцянку, яку дав Михайлу Лаврентiйовичу - вiн познайомив сво╖х батькiв зi сво╓ю обраницею. Обо╓ вони були зараз у вiдпустцi, а тому на кiлька днiв при╖хали у Зеленче. А далi вже у самому Ки╓вi для них починалися передвесiльнi турботи. Дiвчина сподобалася як мамi, так i татовi парубка. А це, як не дивно, був лише другий випадок (пiсля Миколи з Оленою) у практицi одруження дiтей Золотаренкiв, коли вони ще до весiлля знайомили Наталiю Карпiвну та Михайла Лаврентiйовича зi сво╖ми судженими. Ну, хiба що ще Петрова Марiчка, та батьки й так ╖╖ знали, як односельчанку. До того часу Iлля в Ки╓вi вже познайомився з батьками наречено╖ - попрохав у них руку ╖х доньки. Йдучи в гостi до тако╖, на його погляд, поважно╖ й високопоставлено╖ родини вiн дуже хвилювався - як-то сприймуть його, та ще й iнвалiда, Надi╖нi батьки, а вони до того ж ще й медики. Та вiн даремно хвилювався - все закiнчилося добре. Вочевидь, Надiя детально проiнформувала сво╖х батькiв про свого нареченого.

Золотаренко вирiшив розписатися й вiдбути весiлля ще до осенi, до того, як розпочнуться його курси. Так, вiн з мiста й тодi нiкуди ви╖жджати не буде, але, що не кажи, а вiльного часу на курсах повинно бути бiльше, нiж пiд час роботи на заводi. Отже буде бiльше часу молодiй сiм'╖ призвича╖тись одне до одного. Зустрiчi - це одне, а сiмейне життя - зовсiм iнше. Молодi люди повиннi притертися, адже у кожного свiй характер, сво╖ звички... Крiм того, краще буде, якщо Iлля до курсiв утрясе ще й питання свого подальшого проживання з Надi╓ю. На заводi були й сiмейнi гуртожитки й квартири-малосiмейки. Квартиру йому, звiсно, одразу не нададуть, але й про гуртожиток потрiбно було потурбуватися заздалегiдь. Майбутн╓ молоде подружжя могло жити на перших порах i разом з батьками Надi╖, та вирiшили цього не робити. Не хотiла цього навiть Надя, яка казала, що у цьому випадку у не╖ не буде нiяко╖ самостiйностi, а вона себе вiдчувала вже далеко не дiвчинкою - була лише на 3 роки молодша за Iллю. Хоча Надя лише перший рiк пiсля iнтернатури працювала педiатром. Те, що весiлля вiдбудеться у Ки╓вi було всiм зрозумiло. I знову на весiллi були присутнi родичi нареченого. Ось тiльки цього разу добиралися вони до Ки╓ва потягом - лiтака за ними вже нiхто не присилав. Наталiя Карпiвна та Михайло Лаврентiйович за рiзних обставин не мали змоги бути на всiх весiллях сво╖х дiтей, та на весiллях сво╖х молодшеньких намагалися бути присутнiми. Тим паче, що вони зараз були не завантаженi якоюсь роботою, а весiлля Iлля стало для них останнiм у цьому поколiннi.


* * *


За цi 3 роки, що так швидко промайнули, у батькiв пару разiв вiдпочивали сiм'╖ ╖х дiтей-офiцерiв. У 1966-му роцi Лаврентiй з сiм'╓ю знову вiдпочивав на морi - вирiшили надати задоволення дiтям i оздоровити ╖х у морськiй водицi. Те ж саме повторилося i у цьому 1968-му роцi. А чому б дiйсно i не вiдпочити на морi, якщо родиннi статки це чудово дозволяють. Два роки пiдряд - у 66-му та 67-му роках - у селi вiдпочивав Олександр зi сво╓ю сiм'╓ю, хоча вiн i казав батькам, що й у Карпатах чудовий вiдпочинок. А минулого року брати-близнюки нарештi знову зустрiлися у рiдному селi - у Лаврентiя була перерва у вiдпочинку на морi. Та пiсля того, як Лаврентiй розповiв братовi про свiй чудовий морський вiдпочинок, Олександр теж вирiшив побалувати свою сiм'ю таким вiдпочинком. Отож, 68-й рiк родини близнюкiв вiдпочивали саме на морi, хоча, звичайно, й не разом, у рiзних мiсцях, та й ╖хнi вiдпустки не спiвпадали - у Сашка вона була в червнi, а у Лаврентiя - в липнi. Та добре й так, що зараз у обох вони вже були саме влiтку.

На початку серпня, коли Iлля вже займався органiзацi╓ю свого весiлля, батькам прийшло повiдомлення вiд Олександра, що вiн отримав звання пiдполковника - влiтку, пiд час вiдпустки йому виповнилося вже 43 роки. Наступного року, як вiн писав, залишить вже благодатний прикарпатський край, а ось куди його "запроторять" - слова Сашка - одному господу Богу вiдомо. Та ось надалi листiв вiд Олександра чомусь дуже довго не надходило. Дуже хвилювалася й переживала його мама - тако╖ довго╖ мовчанки з боку Олександра ще не було. А що не говори, вiн вiйськовий, ма╓ справу iз збро╓ю - i все могло трапитись. Якщо навiть вiйськового ремонтника Iллю було покалiчено, то що вже говорити про офiцера, який регулярно прийма╓ участь у якихось там вiйськових маневрах та навчаннях. При цьому Наталiю Карпiвну трохи дивувало, що на перший погляд не дуже-то з цього приводу пережива╓ ╖╖ чоловiк. Вiн лише постiйно намагався ╖╖ заспоко╖ти. Та вона не знала, що з кiнця серпня той же Михайло Лаврентiйович переживав за сина та його сiм'ю, мабуть, що втричi сильнiше, нiж його дружина. Просто Наталiя, як бiльш вiдкрита людина, та ще й жiнка i переживала вiдкрито, а ось Михайло переживав в душi, всiма силами намагаючись не показати цього дружинi. Але чому вiн скривав вiд не╖ сво╖ переживання?

Все пояснилося згодом, коли нарештi прийшов наступний лист вiд Олександра - а вiн надiйшов лише наприкiнцi вересня. Лист був короткий i сухуватий, i у ньому Сашко буквально у двох словах написав, що у нього самого та його сiм'╖ все гаразд. Та це було саме головне, тому що, Михайло Лаврентiйович сам перечитав листа, пiсля чого полегшено видихнув:

-- Слава тобi, Господи, що все обiйшлося, -- i вiн навiть перехрестився, чого його дружина давно вже не помiчала.

-- Що обiйшлося, Мишко?! -- суворо й стривожено запитала вона.

-- Та нiчого, дяку╓мо Богу, що Сашко живий i здоровий.

-- Нi, ти менi скажи, все-таки, що обiйшлося. А що могло бути? Сказав "А", то говори i "Б".

Михайло Лаврентiйович скрутно покачав головою, тяжко зiтхнув i промовив лише одне слово:

-- Чехословаччина.

-- Ой, лишенько! -- перелякалася Наталiя i тут же залилася сльозами. Згодом вона трохи заспоко╖лася й знову звернулася до чоловiка:

-- Ти гада╓ш, що вiн там був?

-- Гадаю, що вiн не лише там був, а й досi там перебува╓.

-- Та ти що!

-- Так, Наталiя, не хвилюйся. Там вже все заспоко╖лося, бiльш-менш наладилося. Принаймнi там вже не стрiляють.

-- Та хто його зна╓. Звiдки тобi знати?

-- Ну, так говорять. Та й газети вже теж "заспоко╖лися". Пишуть, що в ЧССР, -- Чехословацька Соцiалiстична Республiка, -- вже налагоджу╓ться нормальне життя.

Коли розпочалися i навiть лише назрiвали подi╖ у Чехословаччини, то радянськi газети писали, що у Чехословаччинi поширюються виступи безвiдповiдальних елементiв, що вимагають створити "офiцiйну опозицiю", проявляти "терпимiсть" до рiзних антисоцiалiстичних поглядiв i теорiй. Мовляв, також неправильно висвiтлю╓ться минулий досвiд соцiалiстичного будiвництва, висуваються пропозицi╖ про особливий чехословацький шлях до соцiалiзму, який протиставля╓ться досвiду iнших соцiалiстичних кра╖н, робляться спроби кинути тiнь на зовнiшньополiтичний курс Чехословаччини i наголошу╓ться на необхiдностi проведення самостiйно╖ зовнiшньо╖ полiтики. А також лунають заклики до створення приватних пiдпри╓мств, вiдмови вiд планово╖ системи та розширення зв'язкiв iз Заходом. Бiльш того, немовби, у рядi газет, по радiо i телебаченню пропагуються заклики "до повного вiддiлення партi╖ вiд держави", повернення ЧССР до буржуазно╖ республiки Масарика i Бенеша, перетворенню ЧССР у "вiдкрите суспiльство" тощо. Газета "Правда" ось що у тi днi писала про подi╖ в ЧССР: "Бiлий терор, саботаж, диверсi╖, спроби спровокувати масове кровопролиття - ось арсенал засобiв, за допомогою яких контрреволюцiонери прагнули знищити народну владу в Чехословаччинi, вирвати ╖╖ з соцiалiстично╖ спiвдружностi". А далi наголошувалося, що саме тому Радянський Союз та iншi соцiалiстичнi кра╖ни, вiрнi iнтернацiональному обов'язку i Варшавському договору, повиннi ввести сво╖ вiйська для надання допомоги Чехословацькiй народнiй армi╖ у захистi Батькiвщини вiд нависло╖ над нею небезпеки.

I у нiч на 21-е серпня вiйська СРСР, Польщi, НДР, Угорщини та Болгарi╖ з чотирьох напрямкiв в режимi радiомовчання перетнули чехословацький кордон - операцiя "Дунай". Протягом 21-го серпня 24 дивiзi╖ кра╖н Варшавського Договору зайняли основнi об'╓кти на територi╖ Чехословаччини. Введення вiйськ здiйснювався в 18 мiсцях з територi╖ зазначених кра╖н. Найбiльший контингент вiйськ, звичайно ж, був видiлений вiд СРСР. Об'╓днаним угрупуванням (до 500.000 чоловiк, а також 5000 танкiв i БТР) командував генерал армi╖ I. Г. Павловський.

-- А як ти здогадався, що Сашко там? -- запитала чоловiка Наталiя.

-- Пам'ята╓ш перебування Лаврентiя у Кита╖?

-- Пам'ятаю. А до чого тут Лаврентiй, та ще й Китай?

-- На Далекому Сходi була близькiсть мiсця служби Лавра до Китаю. А у цьому випадку - близькiсть мiсця служби вже Сашка до Чехословаччини. Та ще й його танки...

-- Так, ти ма╓ш, напевне, рацiю. А чому ж ти менi ранiше нiчого не говорив?

-- А навiщо? Щоб ти за цей мiсяць зовсiм звелася? Та ти б тут щодня причитала. Не було б життя нi тобi, нi менi. А так ти спокiйно прожила мiсяць, i лише зараз про все довiдалася. Ну, сьогоднi попереживала трохи, та й усе. Головне, ти дiзналася про те, що син живий.

-- А чому ти дума╓ш, що Сашко й досi там?

-- По-перше, тому, що його лист дуже вже сухий. Йому нiчого описувати. Не писати ж йому про Чехословаччину - вiн не хоче, щоб ми знали про його перебування там, щоб ми хвилювалися. А по-друге, нашi вiйська з Чехословаччини вже не виведуть. Вони будуть розташовуватися у нiй, як у тих же Нiмеччинi, Польщi чи Угорщинi. Це видно навiть iз газетних статей. То що, будуть вводити якiсь iншi частини замiсть тих, що там вже ╓? Який у цьому буде сенс?

-- Так воно, мабуть, i ╓, -- повiльно протягла Наталiя.

I Михайло мав цiлковиту рацiю. У серединi вересня радянськi танки залишили столицю ЧССР Прагу, але не саму Чехословаччину. У кра╖нi залишилася так звана "Центральна група вiйськ" СРСР - складом до 150000 солдатiв.

-- А то не страшно для Олександра та його сiм'╖? -- пiсля роздумiв запитала дружина.

-- Вже не страшно, -- спокiйно вiдповiв Михайло, хоча якраз у цьому питання вiн до кiнця упевнений i не був.

Завершення року пройшло для родини Золотаренкiв спокiйно. На вимогу матерi у листах Олександр зiзнався, що вiн дiйсно перебува╓ зараз у Чехословаччинi. Але одночасно вiн просив батькiв не хвилюватися, тому що у нього i його сiм'╖ все нормально. Хоча при цьому вiн не написав, як почува╓ться Гульнара та як там пiдроста╓ трiйка його дiтей. А тому батьки так i не розумiли - Сашко перебува╓ в ЧССР один чи з сiм'╓ю. А подiбнi питання з боку мами Олександр намагався залишати поза увагою. ╢диний висновок, який вже наприкiнцi осенi зробив Михайло Лаврентiйович був такий:

-- Тепер я розумiю, чому звання пiдполковника Сашко отримав саме на початку серпня - готували офiцерiв до вводу наших вiйськ у Чехословаччину i намагалися якнайкраще пiдтримати ╖х бойовий дух.

А весна вже наступного 1969-го року принесла звiстку про нове пiдвищення офiцерського звання - на цей раз вже з боку Лаврентiя - йому присво╖ли звання полковника. Але одночасно весь цей час Лавр постiйно заспокоював батькiв, пишучи, що вiн i його сiм'я за цей перiод територi╖ Нiмеччинi не покидали, тобто частина, у якiй вiн служить, участi у подiях в Чехословаччинi не приймала. Вiн також сповiщав, що не пiзнiше лiта вони таки вже покинуть територiю НДР, але повернуться пiсля 5 рокiв знову в СРСР. Ось тiльки куди вони потраплять вже на теренах рiдно╖ кра╖ни - невiдомо. Та вже через 3 мiсяцi, наприкiнцi червня прояснилося й це питання - Лаврентiй отримав призначення у Одеський вiйськовий округ. Що ж, дуже навiть непогано - тепер вже iнший син буде служити в Укра╖нi, та ще й знову на правобережнiй, а ╖╖ простори у порiвняннi з Союзними не такi вже й великi. Вiд Одеси до Хмельницького було трохи далi, нiж вiд Мукачево, де ранiше служив брат-близнюк Лавра. Вiдстань до Мукачево вiд Хмельницького по трасi складала 430 км, а до Одеси - 560 км. Що таке якихось 130 км рiзницi... - а мiсця дуже гарнi i там, i там. Сашко свого часу розповiдав батькам про те, який чудовий край Карпати, але бiльш дальня Одеса мала навiть деяку перевагу перед Карпатами - наприклад, у тому, що вона розташовувалася на березi теплого моря.

Щоправда, Лаврентiй поки що не написав у якому населеному пунктi вiн буде служити - шанси, що у самiй Одесi, були малими. Отож, можливо, що й до моря буде не так вже й близько. Адже територiя Одеського вiйськового округу була чимала. Вiн був вiдновлений наказом НКО СРСР у березнi 1944-го року. Спочатку управлiння округу дислокувалося у Кiровоградi, та вже з жовтня того ж року - безпосередньо в Одесi. Територiю округу становили: Одеська, Микола╖вська, Херсонська, Запорiзька, Кримська областi та Молдавська РСР. А скiльки у цих областях населених пунктiв, у яких можуть дислокуватися вiйськовi частини!.. Так що того моря сiм'я Лаврентiя може й не бачити, хiба що знову-таки пiд час вiдпустки полковника.

Та наступний лист Лавра прояснив i це питання. Виявилося, що служити йому доведеться у 28-й гвардiйськiй мотострiлецькiй Харкiвськiй Червонопрапорнiй дивiзi╖, яка дислокувалася чи то у селищi чи то просто у селi Гвардiйське. Скорiш за все саме у селi, бо його кiлькiсть мешканцiв значно не дотягувала й до 1000 чоловiк. Вiдносилося це село до Чорноморсько╖ селищно╖ ради Лиманського району Одесько╖ областi. Та у цього села була дуже велика перевага над багатьма iншими населеними пунктами областi, навiть великими - воно розташовувалося всього лише у 30 кiлометрах на схiд вiд Одеси, та ще й на самому березi того ж таки Чорного моря.

Коли Наталiя Карпiвна прочитала цi рядки з листа сина, то вона дуже зрадiла цiй обставинi - онуки цiлорiчно знаходитимуться поблизу моря. Та згодом вона засумувала.

-- Ну, все, тепер Лавр 5 рокiв не буде до нас ╖здити, -- пожалiлася вона чоловiковi.

-- Це ще чому? -- здивувався той.

-- Та тому що вони тепер усi разом будуть вiдпочивати лише на морi.

-- I зовсiм не обов'язково.

-- Ну, може й не обов'язково, але скорiш за все. Адже останнiми роками вони весь час ╖здили на море.

-- Ну, чому? Гостювали ж вони й у нас.

-- Гостювали. Але пiсля того, як почали ╖здити на море, та й то усього лише один раз. Як би про╖здом iз Нiмеччини.

-- Так, Наталя, не обмовляй свого сина. Чому це про╖здом? Вони саме до нас вiдпочивати ╖хали, i Лавр заздалегiдь попереджував у листi нас про це. Та й до батькiв Валi ╖м також потрiбно ╖здити - не одна ти хочеш бачити онукiв.

-- Ну, нехай i так. Та тож вони саме з Нiмеччини ╖хали - i до нас, i на море. А тепер ╖м на те море i ╖хати нiкуди не потрiбно. То що ще може бути кращого.

-- Ти не права. Лаврентiй нiколи не був его╖стом, який дума╓ лише за себе. Вiн не стане позбавляти батькiв можливостi бачити сво╖х онукiв. Не хвилюйся, буде вiн при╖жджати з дiтьми й Валентиною до нас.

-- Ну, можливо, один раз i за╖де де до нас. Та коли це буде?..

-- А ти зна╓ш, що у Лаврентiя, та й у Олександра теж, термiн вiдпусток зараз повинен бути вже значно бiльшим, нiж ранiше - вiн напряму, наскiльки я знаю, залежить вiд вислуги, а вони обо╓ прослужили вже по 22 роки. Так що знайде час за╖хати й до нас.

Наталiя Карпiвна трохи заспоко╖лася. Та яке ж було ╖╖ здивування, коли наприкiнцi першо╖ декади липня бiля ворiт ╖хньо╖ садиби у другiй половинi дня несподiвано зупинилася якась "Волга". А потiм вiдчинилися дверi, i з машини висипалися Наталочка з Iванком, а потiм i Валентина. I вже за ними з машини поважно вийшов Лаврентiй. Бабуся не повiрила сво╖м очам, та пiдбiгли онуки швидко привели ╖╖ до тями. Iванку, та якому вже там Iванку - Iвану - на цей час вже виповнилося 17 рокiв, лише на рiк менше, нiж його загиблому дядечку. Та й Наталцi вже було 14 рокiв.

Радiсних, та ще й з несподiванки, слiз Наталi╖ Карпiвни хватило на всiх. Та потiм вона заспоко╖лася й дала час гостям позносити й розпакувати сво╖ речi та привести себе до ладу. Сама ж вона тим часом, залучивши i Марiю, почала готувати святкову вечерю. А вже пiд час не╖ почалися розмови.

-- Лаврик, -- звернулася до сина мама, -- а як це вирвався до нас?

-- Та дуже просто - у мене не вiдгуляна вiдпустка. Справи на новому мiсцi я прийняв, ми трохи обжилися - i до вас.

-- А як ви так швидко обжилися? Сашко казав, що то довга iсторiя.

-- По рiзному бува╓. Квартира нам дiсталася нормальна, ремонту не потрiбно було роботи. Лише в однiй кiмнатi шпалери помiняли, i все.

-- А меблi?

-- О, -- розсмiявся Лаврентiй, -- я бачу, що вас Сашко дiйсно добре у курс справ увiв. Так, з меблями була невеличка проблема, але не тут, а ще в самiй ГРВН.

-- А чому там?

-- Вся справа в тому, що я, вже знаючи свою точну дату вiд'╖зду з Нiмеччини, заздалегiдь, десь за 2 два тижнi до того, вiдправив контейнер з меблями до Одеси. Коли ми туди при╖хали, то вiн нас там вже чекав, залишалося лише його отримати й перевезти до Гвардiйського. Та що там якихось 30 кiлометрiв... Так що ми з самого початку жили вже там у нормальнiй обстановцi, ну, хiба що пару днiв пiшло на те, щоб все до ладу привести.

-- А в самiй Нiмеччинi тi 2 тижнi?

-- Ось саме за них я й казав, що була невеличка проблема. Довелося спати майже на чемоданах, ну, солдатських лiжках та без шаф. Залишили в квартирi ще лише старий стiл та стiльцi, щоб можна було хоча б по╖сти нормально та дiти могли готуватися до iспитiв. Я вже мав досвiд, а тому ми вирiшили трохи помучитись ще в Нiмеччинi - там нам все було звичне - нiж на новому мiсцi, де ми нiчого не зна╓мо.

-- Так, ти, мабуть, вiрно поступив, -- простягнув батько.

-- Та це все дрiбницi. У нас в червнi, ще в НДР були куди серйознiшi проблеми.

-- Якi ще? -- злякалася мама.

-- Наталка завершувала 7 класiв, складала iспити за неповну середню освiту. Зда╓ться 4 iспити було, -- Лаврентiй поглянув на доньку.

-- Так, чотири, -- вiдповiла та. -- Твiр писали з лiтератури, переказ з росiйсько╖ мови, складали математику усно з алгебри та письмово з геометрi╖.

-- Отож, -- продовжував Лаврентiй. -- А Iванко взагалi школу закiнчив. Так що у нього тих екзаменiв було вдвiчi бiльше. А проблеми полягали у тому, що я мав прибути в Одеськiй ВО ще в серединi червня. Та не хотiлося менi дiтей залишати без пiдтримки. Ледь домовився здвинути наш вiд'╖зд з НДР на тиждень, доки дiти отримують сво╖ вiдповiднi атестати.

Так, у цьому роцi дiти вже завершили вiдповiднi термiни шкiльного навчання: Наталка отримала неповну середню освiту, а Iванко - взагалi закiнчив школу. Ось тiльки першi класи ╖хнього навчання супроводжувалися тривогами й певною невизначенiстю. Справа була у тому, що у груднi 1958-го року в СРСР була введена восьмирiчна й одинадцятирiчна шкiльна освiта. Щоправда, в зв'язку з неефективнiстю цього заходу у 1964-му роцi було прийнято рiшення повернути школу до десятирiчного термiну навчання. Новий виток в цьому напрямку буде зроблений вже в серединi 80-х рокiв - у 1984-му роцi в зв'язку з реформою шкiльно╖ освiти буде знову введена одинадцятирiчна школа, а також встановиться навчання дiтей iз шестирiчного вiку. Отож це нововведення обiйшло стороною (у зв'язку з його вiдмiною) дiтей Лаврентiя.

-- Так, це серйозне питання було, -- покачав головою батько Лаврентiя. -- Отож нашi онуки вже з атестатами. А Наталя буде продовжувати навчання? -- вiн поглянув на онуку.

-- Буду, -- коротко вiдповiла та.

-- Це добре. А Ванько кудись збира╓ться поступати? -- Лаврентiй Михайлович перевiв погляд на онука.

-- Збираюся поступати в iнститут, -- зiтхнув Iванко. -- В Одеськiй полiтехнiчний. Документи туди вже подав. А iспити будуть з 1-го серпня.

-- Молодець! -- тепер вiн знову перевiв погляд на сина. -- А машину ти купив-таки у Нiмеччинi.

-- Саме там ╖╖ купив.

-- "Волга" ГАЗ-21, так?

-- Саме так.

-- А менi казали, що ще початку 1960-х рокiв цей автомобiль вже вважали застарiлим.

-- Ну, взагалi-то так воно i ╓. Говорили, що у цьому роцi вже з'явиться нова ╖╖ модифiкацiя. Та щось ╖╖ поки що не видно. Вочевидь, буде вже у наступному роцi.

Нi Лаврентiй, нi його батько не могли знати, що ще на початку цього року була зiбрана по обхiдний технологi╖ дослiдна партiя у 32 машини. Але масово виробляти новий автомобiль "Волга" ГАЗ-24 стануть дiйсно вже у 1969-му роцi.

-- Не повезло тобi. Якби у цьому роцi, то купив би ти собi вже нову модель.

-- Е, нi, батьку, -- розсмiявся Лаврентiй. -- Нiмцi новi машини продавати не стануть, вони самi бажають ╖х купляти й ╖здити саме на нових автомобiлях. Вони люблять все нове. Та нiчого, менi й ця машина ще довго послужить, стан у не╖ хороший, i пробiг вiдносно невеликий. Рокiв на десять менi ╖╖ хватить, тим паче, що я на нiй ╖жджу в основному у вiдпустцi.

-- О, якраз про твою вiдпустку, -- знову встряла у розмову мама. -- Твiй безсовiсний батько мене перебив з тi╓ю машиною, не дав до кiнця тебе розпитати. Про машини ще встигнете наговоритись. Ти менi ось що скажи - а чому ж ви на морi не вiдпочива╓те у вiдпустку? Та ще й тiльки-но до того моря при╖хали.

-- Встигнемо ще й на морi вiдпочити. На все часу хватить.

-- А на скiльки днiв ви до нас при╖хали?

-- Ну-у, тижнiв на три. Можливо, трохи менше - щоб Iванко встиг на iспити в iнститут.

-- Ого!

-- Що, мамо, дуже багато? -- знову розсмiявся Лаврентiй. -- Не витрима╓ш з нами стiльки часу? Виженеш нас ранiше?

-- Та що ти таке говориш! Тiпун тобi на язик. Я просто хотiла сказати, що вам же тодi на море часу не залишиться.

-- Залишиться, залишиться. Вiдпустка у мене довга.

-- А чому вона у тебе довга? З-за того, що ти за кордоном служив?

-- Нi, то не ма╓ значення. Справа у тому, що вiдпустка у вiйськовослужбовцiв, я маю на увазi офiцерiв, залежить вiд вислуги.

-- А, точно. Менi твiй батько щось таке й казав.

-- Правильно вiн казав. Так ось, при вислузi до 10 рокiв тривалiсть вiдпустки склада╓ 30 дiб; вiд 10 до 15 рокiв - 35 дiб; вiд 15 до 20 рокiв - 40 дiб; ну, а якщо вислуга вже перевищу╓ 20 рокiв, то вiдпустка становить цiлих 45 дiб. Хоча 45 дiб вiдпустки я отримував вже й пiсля п'яти рокiв служби. А пiзнiше i Сашко також.

-- Як-то так? -- тепер вже здивувався Михайло Лаврентiйович.

-- Та дуже просто. Якщо служба проходить за Уральським хребтом, то вже навiть при вислузi вiд 3-х рокiв вiдпустка склада╓ 45 дiб, не враховуючи дороги. Крiм того, ╓ ще таке поняття в армi╖, як при╓днання додаткових дiб вiдпочинку - за невикористанi вихiднi та святковi днi. Це також можливо, тому що нам доводиться перебувати на службi й у такi днi. Отож набiга╓ солiдно. Щоправда, додаткових дiб не повинно бути бiльше 30, а в цiлому тривалiсть вiдпустки з "додатками", так би мовити, не повинна перевищувати 60 дiб. Ось у мене зараз i ╓ якраз 60 дiб вiдпустки.

-- Ой, як добре! -- зрадiла Наталiя Карпiвна. -- То ви можете щорiчно i на морi вiдпочивати, i до нас при╖жджати.

-- А ось щорiчно не вийде.

-- Чому?

-- Та тому, що менi потрiбно ще й тестiв провiдувати, -- посмiхнувся Лаврентiй.

-- Ой, i справдi! Ви вже вибачте мене, стару дуру, що я забула про Валиних батькiв, -- вона винувато й благально подивилася на Валентину. Та лише, мовчки, посмiхнулася й згiдно кивнула головою.

I далi вже нi Наталiя, нi ╖╖ чоловiк розмову у цьому напрямку перестали вести. Було багато й iнших запитань до гостей - i про Нiмеччину, яку вони нарештi покинули, i про нове мiсце служби Лаврентiя Золотаренка. Мама, як би на завершення, задала сину таке запитання:

-- А якщо оцiнювати в цiлому, то вам сподобалося жити в Нiмеччинi? Адже там все чуже, земля-то не рiдна.

Лаврентiй посмiхнувся й вiдповiв:

-- В цiлому нам там дуже сподобалося. Стосовно ж нерiдно╖ землi... Ти зна╓ш, мамо, 5 рокiв тому вiдома росiйська поетеса Анна Ахматова написала вiрш, який почина╓ться такими рядками: "Земля хоча й не рiдна, але пам'ятна назавжди". Ось цi ╖╖ слова дуже пiдходять до нашого перебування в Нiмеччинi.

Наталiю Карпiвну така вiдповiдь заспоко╖ла. А далi були вже запитання до молодшого поколiння - Iванка та 14-рiчно╖ тезки бабусi.

А тижнiв через 2 пiсля при╖зду сiм'╖ Лаврентiя у Зеленче весь свiт очiкуючи й з тривогою дивився на екрани телевiзорiв, адже саме в цей день нога людини вперше повинна була ступити на поверхню нашого нiчного свiтила. Того дня американський пiлотований дослiдницький корабель "Аполлон-11" увiйшов в iсторiю як перший корабель, який доставив землян на поверхню iншого небесного об'╓кта - Мiсяця. Цей iсторичний полiт тривав з 16-го по 24-е липня 1969-го року. Мiсячний модуль 20-го липня о 21:17:39 за Гринвiчем приземлився у Море Спокою, точнiше - у його пiвденно-захiднiй частинi. Нiл Армстронг i Едвiн Олдрiн, командир екiпажу i пiлот, провели на поверхнi Мiсяця майже цiлу добу - 21 годину, 36 хвилин i 21 секунду. Майкл Коллiнз, який керував командним модулем, весь цей час чекав сигналу вiд них на орбiтi. Астронавтами був проведений один вихiд на поверхню Мiсяця, який тривав близько 2,5 годин. Першою людиною, чия нога 21-го липня в 3:56:15 (за Гринвiчем) ступила на мiсячну поверхню, був командир екiпажу Нiл Армстронг. Через 15 хвилин на поверхню земного супутника вийшов i Едвiн Олдрiн.

Всi звичайно радiли такiй подi╖, хоча видно було, що одночасно трохи й сумували, бо першим на Мiсяць ступив американський астронавт. Iванко навiть поскаржився батьковi:

-- Тату, ну чому американцi? Чому не нашi? Нашi скрiзь були першими, а у цьому випадку чомусь вiдстали. От як би це був наш космонавт!..

-- Ваню, не слiд так казати. Нема╓ особливо╖ рiзницi, хто першим висадився на Мiсяцi - американець, росiянин, нiмець, француз чи кита╓ць, -- батько, хоча й заспокоював Iванка, та все ж вставив у сво╓ речення слово особливо╖. -- Це перемога всього людства! Це визначна подiя для кожного громадянина кожно╖ кра╖ни. Не можуть казати громадяни маленьких держав: "Чому американцi? То повинен був представник нашо╖ кра╖ни". Цей день запам'ятають мешканцi всiх кра╖н.

Ну, а далi особливих подiй вже не вiдбувалося, всi просто вiдпочивали i радiли кожному прожитому дню. Та коли вже Лаврентiй з сiм'╓ю вiд'╖хав до сво╓╖ Одеси, чи до Гвардiйського, прийшла звiстка з Ужгороду - вiд Миколи з Оленою: у них народилася донька Анастасiя. У ╖х 4-рiчного сина Сашка з'явилася молодша сестричка Настя. При цьому родина Миколи вже третiй рiк проживала у сво╓му власному домi, а також запрошували у гостi Михайла Лаврентiйовича з дружиною. Тi й обiцяли завiтати до Ужгорода, та щораз щось порушувало ╖х плани - одруження Василя, одруження Iллi, тривога за Олександра, при╖зд у вiдпустку Лаврентiя... Та вiдмовлятися вiд по╖здки вони не збиралися, ось тiльки виберуть пiдходящий час. Куди ╖м поспiшати... У таких випадках Михайло Лаврентiйович заспокоював дружину такими словами: "Куди нам поспiшати? Ще встигнемо. Якi нашi роки!". А роки, начебто й не помiтно, та все ж пролiтали...


РОЗДIЛ 11


Iнтернацiонал-соцiалiстичнi реалi╖


Тим часом, закiнчивши сво╖ курси й вiдгулявши чергову вiдпустку, у серпнi знову вийшов на роботу Iлля Золотаренко. Цього року, перебуваючи у вiдпустцi, у село вiн навiдався в кiнцi липня лише на кiлька днiв, дiзнавшись з листа мами, що до них несподiвано при╖хав Лаврентiй. Старшого брата Iлля не бачив вже пару рокiв, а тому пропустити таку подiю вiн не мiг. З ним не при╖хала Надiя, тому що невдовзi очiкувала на народження дитини, про що ╖╖ чоловiк i сповiстив батькам. I дiйсно, через пiвтора мiсяцi по тому (коли вiн вже знову перебував у Ки╓вi), в першiй декадi вересня вiд нього надiйшла телеграма - Надiя народила доньку, яку вони назвали Наталочкою. Це вже була друга унучка старших Золотаренкiв з таким iм'ям, а всього у родинi стало вже аж три Наталi╖. Василь Золотаренко обiгнав свого молодшого брата в часi свого одруження, та щось вiн вiдставав у планi поповнення свого сiмейства. Чи пiлот бiльше часу проводив у небi, нiж на землi? А в цiлому родина Золотаренкiв однак з кожним роком чисельно збiльшувалася, та й сама крихiтка Наталочка вже стала 16-м онуком. На вiсьмох дiтей, що вцiлiли пiсля вiйни, i так нормально - перша демографiчна задача успiшно розв'язана. Тепер час приступати до друго╖ - збiльшувати чисельнiсть населення й так досить величезно╖ кра╖ни.

Спочатку Iлля та Надiя мешкали у сiмейному гуртожитку, кiмнату у якому ╖м видiлив завод. Та Золотаренку пообiцяли, що коли у його сiм'╖ з'явиться дитина, то ╖м нададуть двокiмнатну квартиру. Спочатку Iлля не повiрив таким обiцянкам, та потiм колеги по роботi сказали йому, що це можливо. Завод був великим виробництвом i на хорошому рахунку, а тому фiнансування на його розвиток та соцiальне забезпечення його спiвробiтникiв видiлялося непогано i регулярно. Надавали робочим заводу житло i вiд мiста, будували вони його й самi, у свою чергу певну кiлькiсть квартир вiддаючи мiсту. I через 1,5 роки - почасти i з цi╓╖ причини також Золотаренки не стали затягувати з народженням спадко╓мця - в серединi сiчня вже 1970-го року Iлля Золотаренко i справдi отримав ордер на двокiмнатну квартиру. Та на той час його сiм'╖, мабуть, просто пощастило - до початку того ж 1970-го року мав здаватися новий житловий будинок. Як то майже завжди водилося у Радянському Союзi акт про прийомку житла пiдписали ще до настання Нового року - щоб не втратити премiю - та потiм ще 2 тижнi усували недолiки у новобудовi. Та це особливого значення для новоселiв не мало - нехай навiть iз запiзненням на 2 тижнi, та сво╖м окремим житлом вони все ж забезпеченi.

Ще до отримання ордера на квартиру на Iллю звалилися новi домашнi турботи, тому вiн менше уваги звертав на свою роботу, щодня очiкуючи, щоб скорiше настала вже 17-а година, пiсля яко╖ поспiшав додому. Та згодом вiн вже звик до свого нового статусу батька, а тому став придiляти бiльше уваги й сво╖й трудовiй дiяльностi. Щоправда, особливо╖ уваги вона й не потребувала - Iлля до не╖ вже добре звик, а особливих змiн у нiй не було. Практично нiчого не змiнилося в його роботi й по закiнченню ним курсiв по автоматицi та робототехнiцi. Ну, хiба що у вiддiлi йому стали доручати займатися бiльш серйозними розробками. Та й це не дуже-то обрадувало молоду людину - вiн жадав бiльшого. Нi, не у сво╓му кар'╓рному зростаннi, вiн просто очiкував якихось нових проектiв. Та конструкторське бюро заводу поки що просто займалося удосконаленням дiючих верстатiв та агрегатiв. Нiчого кардинально нового не було. Вже у новому 1970-му роцi Золотаренко якось запитав у начальника вiддiлу про те, чи не передбачаються якiсь новi розробки, на що той йому вiдповiв:

-- Ну, модернiзацiя дiючих зразкiв - це теж новi розробки.

-- Я це добре розумiю. Та я мав на увазi щось зовсiм нове, наприклад, з елементами автоматики?

-- Менi про це не вiдомо. Ми займа╓мося тим, що нам доруча╓ робити держава. У нас планове господарство, ми самодiяльнiстю не займа╓мося.

-- Але ж наше бюро проекту╓ й новi верстати.

-- Так, проекту╓. Але на базi вже дiючих. Це по-перше. А по-друге, ми займа╓мося лише розробками того, що записано у планi, який нам спустила держава. До того ж, у переважнiй бiльшостi не рiчних планiв, а п'ятирiчних.

-- I це я розумiю. Все це так. Але ж... Анатолiй Васильович, а ви не чули про якiсь кардинально новi розробки, ну, хоча б у тому напрямку, з якого я навчався на курсах? Ну, у планах на майбутн╓. Найближчих планах.

-- Нi, -- покачав головою начальник вiддiлу, -- поки що нiчого такого я не чув. Я вас розумiю, Iлля Михайлович - навчитись чомусь i не мати можливостi застосувати сво╖ знання... Та навряд чи вашi знання знадобляться принаймнi у найближчi 2-3 роки.

-- Чому?

-- Тому що також навряд чи заводу, а точнiше нашому конструкторському бюро отак одразу доручать розробляти щось кардинально нове. Такими розробками спочатку займуться проектнi iнститути, а вже потiм ми будемо доводити такi новинки, як то кажуть, до розуму.

-- А ви не зна╓те, займаються у нас в Ки╓вi проектнi iнститути якимось дiйсно новими розробками?

-- Нi, сi╓ менi не вiдомо. Просто нема╓ у мене часу ходити по iнститутам i цiкавитись цим. Хоча, ви, мабуть, i ма╓те рацiю - такi знання нам би не були зайвими. Але текучка за╖да╓, тут би зi сво╖ми планами справитись, а не думати про чужi. Та, мабуть, потрiбно дiзнаватися про це хоча б, спiлкуючись за телефоном. Якщо з'ясу╓ться щось цiкаве для вас, та й для вiддiлу в цiлому, я вам повiдомлю. Розумiю, що це не просто ваша цiкавiсть.

Ця розмова не заспоко╖ла Iллю, а навпаки засмутила - нема╓ нiякого просвiту.

На 8-е Березня поздоровити зi святом доньку й унучку до Золотаренкiв завiтали батьки Надi╖. Спочатку, довгий час хазя╖ та гостi були зайнятi святковими розмовами та про маленьку Наталочку. А далi вони плавно перейшли до розмов про майбутн╓ молодо╖ сiм'╖. I дещо пiзнiше Iлля ненароком вiдзначив, що його зараз робота не дуже-то влаштову╓. Так, грошi вiн отриму╓ нормальнi, i премi╖ теж ╓, але не все в життi оцiню╓ться лише грошима. Тесть зацiкавився цi╓ю обставиною i помiж ним та зятем - коли жiнки були вже зайнятi сво╖ми справами i Наталочкою - виникла бiльш детальна розмова. Iлля пояснив тестю чому саме його не дуже влаштову╓ робота й вiдзначив, що вiн залюбки перейшов би у якийсь профiльний проектний iнститут. I знову-таки пояснив чому.

-- А ти впевнений, що там займаються саме такими розробками, якi тебе цiкавлять? -- запитав Степан Федорович - так звали тестя Iллi.

-- Ну, я чесно кажучи, не знаю, чим вони зараз займаються. Та сподiваюся, що бiльш новими розробками, нiж наш завод.

-- Е-е, так справи не робляться. Ти спочатку дiзнайся, у якому проектному iнститутi займаються тими верстатами, якi тебе цiкавлять. Та й взагалi, чи ╓ у Ки╓вi подiбнi проектнi iнститути. Чи ти збира╓шся ви╖хати з Ки╓ва, якщо таких нема╓?

-- Нi, з Ки╓ва я ви╖жджати не збираюся. А такий iнститут, принаймнi хоча б один, як я розумiю, у Ки╓вi обов'язково повинен бути. Якщо ╓ такий великий завод, який випуска╓ верстати, якi користуються попитом у всьому СРСР, то повинен бути у мiстi й проектний iнститут.

-- Резонно, звичайно, та, все ж, остаточно це не встановлено. Ти таки дiзнайся про такi iнститути i чим вони займаються.

-- Та я-то дiзнаюсь. Я про це й сам думав, та не дуже поспiшав, бо навряд чи я зможу перейти в iнститут.

-- Чому? Тому, що у тебе ще невеликий стаж роботи?

-- Нi. Так, стаж поки що не дуже великий, але я вiдбув профiльнi курси. Це теж матиме значення. Причина зовсiм в iншому.

-- I у чому ж?

-- Квартира.

-- Не зрозумiв. А що квартира - вона ж у вас ╓.

-- Отож бо воно, що вона ╓. Але надав менi цю квартиру завод. Та ще й зовсiм недавно. Ми лише до цих свят ледь встигли ╖╖ до ладу привести та обставитись.

-- Он воно що. Тепер я зрозумiв. Тобто, ти бо╖шся, що тебе не вiдпустять, тому що тобi надали квартиру?

-- I це також. Та в першу чергу менi самому зовсiм незручно навiть мову заводити про змiну мiсця роботи.

-- Ну, моральний аспект у цьому, звичайно, присутнiй. Та не все так вже й страшно. Це життя... Розумi╓ш, Iлля, не бува╓ у ньому такого, щоб всi 100-вiдсотково працювали в установах чи на пiдпри╓мствах, котрi видiлили працiвнику житло. Не бува╓ такого. Бiльшiсть громадян з часом змiнюють сво╓ мiсце роботи.

-- Я знаю. Але саме з часом, як ви сказали, Степан Федорович.

-- Час - це поняття розтяжне. Крiм того, бiльшiсть людей вважають, що житло ╖м видiля╓ виробництво, на якому вони працюють.

-- А хiба це не так?

-- Не зовсiм так. А лiкарям, вчителям теж школи й лiкарнi видiляють житло? Але ж вони не прибутковi органiзацi╖. Звiдки в них можуть бути такi великi кошти? Житло людинi видiля╓ в основному держава, це закладено й у нашiй Конституцi╖. Звичайно, якщо велике пiдпри╓мство само буду╓ житло, то й воно видiля╓ сво╖м робiтникам квартири. Але я пiдкреслюю - само пiдпри╓мство буду╓, а таких в державi не так вже й багато. А тому та ж держава фiнансу╓ пiдпри╓мства для капiтального та соцiального будiвництва - розширення, реконструкцiя, житло. Крiм того, житло людинi дають - тим паче, якщо це держава - не для того щоб будь що утримати робiтника на сво╓му виробництвi. А тому, що людям потрiбно десь жити. Ну, наприклад, селять у гуртожитки молодих працiвникiв не лише тих, якi дуже добре працюють, а й тих, хто погано працю╓. Останнiх пiдпри╓мство чи установа в подальшому утримувати не збира╓ться, але ж житло-то ╖м нада╓. Бо iнакше й не можна. Так, коли виробництво хоче зберегти потрiбного ╖й працiвника у себе, то вона йде на рiзнi заходи - це i просто умовляння, й пiдвищення зарплати, а також полiпшення житлових умов. Але однак останн╓ слово залиша╓ться за працiвником.

-- Хм, цiкава трактовка, -- простягнув Iлля.

-- Вона не просто цiкава, вона ╓ реальною. Отож працiвники за власним бажанням можуть розiрвати робiтничi стосунки з виробництвом у любий момент за власним бажанням. Звичайно, це не стосу╓ться направлених на 3 роки молодих спецiалiстiв. Але це означа╓, що й ти можеш вибирати термiн закiнчення сво╓╖ працi на заводi за власним бажанням. Я розумiю, що пiти з заводу через кiлька мiсяцiв пiсля того, як тобi надали житло, буде вкрай неввiчливо. Але, наприклад, через рiк ти можеш пiти з заводу з чистою совiстю.

-- М-да. Ви, мабуть, ма╓те рацiю...

-- Тут ╓ ще один аспект. Ти, звичайно, дiзнайся чим займаються проектнi iнститути твого профiлю, якщо вони у мiстi ╓. Але навряд чи ти туди потрапиш.

-- Чому?

-- Та тому, що у тебе дiйсно нема╓ потрiбних навикiв роботи. Туди, як менi зда╓ться, пiдбирають працiвникiв досвiдчених, про яких хоча б щось вже знають, або ж за якоюсь рекомендацi╓ю. Я, наприклад, не чув, щоб туди направляли молодих спецiалiстiв одразу по закiнченню ВНЗ.

-- Так воно i ╓. Я цим питанням якраз цiкавився.

-- Отож бо. Та й чому ти так вже вчепився у тi проектнi iнститути. А ти не ма╓ш намiр продовжувати сво╓ навчання в планi отримання наукового ступеню, захисту дисертацiю? Ось тодi з науковим ступенем та вченим званням тобi буде вiдкрита дорога у будь-який проектний iнститут.

-- Мав я i маю такий намiр. Але не так швидко це станеться.

-- А ти вважа╓ш, що у 31 рiк то ще зарано? А тi ж студенти у ВНЗ, якi одразу по закiнченню навчального закладу працюють над дисертацiями? Адже ╖м лише якихось 22-23 роки. Вони ще до 30 рокiв стають кандидатами наук i доцентами. А ти пiсля 30 рокiв лише збира╓шся розпочинати цю справу. До того ж тобi потрiбно буде поступати в очну аспiрантуру.

-- Та ви що, Степане Федоровичу! -- вiд здивування не дуже-то ввiчливо вигукнув Iлля. -- Надiйка зараз у декретнiй вiдпустцi, а якщо ще й я пiду з заводу, то на що ми житимемо?

-- Нiчого страшного - ми допоможемо. Надя ще рiк-пiвтора посидить з Наталочкою i вийде на роботу. А за малою потiм вже й бабуся зможе доглядати. ╥й вже давно на пенсiю потрiбно йти - понад 35 ровiв вже вiдпрацювала.

-- Е, нi. Так не можна - пiвтора року нам сидiти на вашiй ши╖.

-- Не будеш ти так довго сидiти на ши╖. Ти осво╖шся на новому мiсцi i знайдеш собi пiдробiтку. Ти хлопець пробивний, я вже знаю тебе. А пiдробляти, навiть навчаючись в очнiй аспiрантурi не забороня╓ться.

-- Все це так. Але ж... -- Iлля замовк, вочевидь не знаходячи потрiбних аргументiв.

-- Нiяких але. Крiм того, по-iншому у тебе й не вийде.

-- Чому?

-- Ну, ти мав би й сам здогадатися. Я, наприклад, людина не технiчного спрямування, та й то знаю, що у вас, технарiв, основна частина виконання кандидатсько╖ роботи - це дослiдження, i не стiльки теоретичнi, стiльки практичнi - саме дослiди. I де ти будеш проводити тi дослiдi, на заводi? А там у вас що, ╓ потрiбна тобi лабораторiя? Та й коли ти будеш проводити тi дослiди, постiйно працюючи? Тобi потрiбен вiльний час, щоб швидше виконати роботу, а не займатися нею уривками. У заочнiй аспiрантурi можуть ще навчатися випускники вищих навчальних закладiв, якi залишилися в iнститутi i працюють на договорi за темою сво╓╖ дисертацi╖. Якщо, звичайно там ╓ вiдповiдна лабораторiя чи створена дослiдна установка. Чи це не так?

-- Та все це так. Однак так не можна. Це ж стiльки вам з нами морочитись доведеться...

-- Тiльки так i можна. Саме так потрiбно дiяти, якщо хочеш якнайшвидше стати кандидатом наук.

-- Так вже швидко однак не вийде. В очну аспiрантуру точно потрiбне буде направлення вiд заводу. В заочну менi, мабуть, без проблем його б надали. А ось в очну... Менi його зараз нiхто не пiдпише. Пiти з заводу, ви ма╓те рацiю, я теоретично можу хоч завтра. А ось отримати направлення...

-- Так, а у цьому вже ти ма╓ш рацiю. Але й тягнути тобi не ма╓ сенсу. Ось i постав собi задачу пiти з заводу, вибивши собi направлення в аспiрантуру не пiзнiше, нiж через рiк. Навiть дещо через бiльший термiн - з осенi наступного року. Тобi буде вже 32, а тому дай-то Господь, щоб ти хоча б до 40 рокiв став кандидатом наук. Але ж 40 рокiв для чоловiка - це самий розквiт його сил та здiбностей.

-- Я так i стану чинити. Дякую, Степане Федоровичу, що ви менi пiдказали, та й все розтолкували. А ще бiльше дякую, що ма╓те намiр надавати нам з Надею допомогу. Та я не стану так довго у вас на ши╖ сидiти. Я одразу ж знайду собi пiдробiток.

-- Нема за що менi дякувати. Я не за одного тебе турбуюсь, а за всю твою родину. Так що дiй! Та не забувай, що для отримання направлення в аспiрантуру тобi потрiбно гарно працювати. Лише тодi тобi можуть пiти назустрiч, хоча заводу й шкода буде лишатися доброго спiвробiтника. Але допомагають завжди толковим людям, а не нездарам. I не затягуй з розмовою про направлення в аспiрантуру, щоб це не сталося в останнiй момент. Бо тобi його так швидко не дадуть, однак будуть умовляти залишитись на заводi.

-- Я це розумiю. Ще раз дякую вам за таку чудову бесiду!

Наважився на розмову про направлення в аспiрантуру Золотаренко вже аж в серпнi. Вiн не збирався саме з осенi цього року потрапити в аспiрантуру. Просто до того часу вiн з'ясував, що йому для прийому в аспiрантуру ще доведеться складати кандидатськi iспити, а вони за два чи за три днi не вiдбудуться - ╖х призначають у вiдповiднi термiни не лише для одного нього, а для багатьох iнших пошукувачiв. Отож часу на ╖х складання пiде чимало. Щоправда, вже трохи пiзнiше Iлля дiзнався, що кандидатськi iспити можна здавати вже навчаючись в аспiрантурi - ранiше вiн думав, що вступ в аспiрантуру проходить так само, як i у ВНЗ. Одного дня Золотаренко випадково зустрiвся в коридорi з Головним конструктором. Вiн поздоровався з ним i, митт╓во зорi╓нтувавшись, звернувся до нього:

-- Олексiй Володимирович, менi потрiбно поговорити з вами. Ви можете призначити менi час?

-- Це термiново?

-- Нi.

-- Тодi давайте у п'ятницю пiсля роботи. Наприкiнцi тижня вже нагальних питань не повинно бути.

-- Добре. Дякую.

У п'ятницю Iлля пiсля роботи чекав зустрiчi з Головним конструктором у його приймальнiй. Коли за розрахунками Золотаренка з кабiнету вийшов останнiй вiдвiдувач, Iлля спитав того:

-- Скажiть, будь ласка, у Головного ще хтось ╓?

-- Нема╓, -- i той ще й одночасно покачав головою.

Iлля постукав у дверi i, не чекаючи вiдповiдi - дверi двiйнi - прочинив ╖х.

-- Дозвольте, Олексiю Володимировичу?

-- Проходьте, -- вiдповiв той i пiсля привiтання просто вказав на стiлець. -- То що ви хотiли у мене запитати чи повiдомити?

-- Олексiю Володимировичу, пройшов вже рiк, як я закiнчив курси з автоматики й робототехнiки. А чи не зна╓те ви, хтось у нашому мiстi займа╓ться зараз подiбними розробками?

-- Наскiльки менi вiдомо, нi. Можливо, що окремi iндивiдууми на свiй страх i ризик i намагаються щось створювати, але плановi розробки поки що не ведуться.

-- Я й мав на увазi саме плановi. Шкода, що така ситуацiя.

-- Ну, я вам свого часу й казав, що одразу очiкувати реальних результатiв не варто.

-- Та я знаю. Але все ж сподiвався на краще. Тодi у мене до вас ╓ ще одне запитання, але у зовсiм iншому планi.

-- Запитуйте.

-- А як би поставилися до того, якби я попрохав у вас направлення в аспiрантуру?

-- Он воно що! Ну, не можна сказати, що вашi запитання рiзноплановi - це ланки одного ланцюга. I я розумiю вас. Надокучило сидiти й чекати у моря погоди. А ще пару рокiв, на мiй погляд, доведеться почекати. Аспiрантура - то гарна справа, та й заводу науковi кадри аж нiяк не будуть на завадi.

-- Розумi╓те, Олексiю Володимировичу, -- Золотаренко опустив долу очi, -- я мав на увазi не заочну, а очну аспiрантуру.

-- А я теж мав на увазi саме очну аспiрантуру. В заочну аспiрантуру ми направлення не да╓мо. Тобто, ви хочете вiд заводу направлення в цiльову аспiрантуру? Я правильно зрозумiв?

-- В цiльову аспiрантуру?.. А що це означа╓?

-- Це направлення в аспiрантуру вiд пiдпри╓мства, в якому ви працю╓те. Ми, тобто завод направля╓ вас в аспiрантуру i готовi за це платити. Така форма оплати навчання аспiранта i назива╓ться "цiльова аспiрантура".

-- Я навiть цього не знав. Це начебто й непогано...

-- Так, непогано. -- Але ви, мабуть, ма╓те занадто поверхневi уявлення про аспiрантуру, -- промовив хазя╖н кабiнету. I це дiйсно було так. Iлля гарно пiдготувався в питаннi направлень по закiнченню ВНЗ, та в питаннi аспiрантури вiн був, на диво, не особливо iнформований. А тому вiн знiяковiв i, мовчки, опустив голову.

-- Справа у тому, що, -- продовжив Головний конструктор, -- фахiвцi, якi закiнчать цiльову аспiрантуру, мають повернутися в розпорядження пiдпри╓мства чи органiзацi╖, якi вiдрядила ╖х. Ви впевненi, що пiсля аспiрантури повернетесь до нас?

-- Не знаю. Чесно кажучи, у мене були плани потiм працювати в проектному або науково-дослiдному iнститутi.

-- Отож бо. Я розумiю вас. Але тодi вам не потрiбно нiякого направлення вiд нас. Якби ви, наприклад, працювали у ВНЗ, то для вступу в аспiрантуру мали б представити виписку з рiшення вчено╖ ради. А так ви поступа╓те в аспiрантуру на загальних засадах. Ви строк направлення вiдпрацювали, отже нiяких перепон для вас не iсну╓.

-- А коли ж менi тодi звiльнятися з роботи?

-- Як поступите в аспiрантуру. Дiзнайтеся коли проводиться прийом в аспiрантуру, берiть на той час вiдпустку й пробуйте вступити. Якщо не вдасться, то ви пiсля вiдпустки спокiйно працю╓те далi. А якщо ж, поступите, то звiльня╓тесь з роботи iз записом у трудовiй книжцi: "...у зв'язку зi вступом до аспiрантури". Можна i "за власним бажанням", та краще "за угодою сторiн".

-- Як це?

-- Пiзнiше самi довiда╓тесь, -- посмiхнувся Головний конструктор. -- Я й так вам багато чого розповiв - на благо вам, та на шкоду заводу. Адже менi особисто не хотiлося б втрачати гарного, перспективного працiвника.

-- Та перспектива у мене поки що досить туманна, -- зiтхнув Золотаренко.

-- Ну, перспектива i ╓ завжди поки що лише перспективою. Та все ж вона, також завжди, здебiльшого перевтiлю╓ться колись у реальну справу.

-- Я розумiю. Але коли?

-- Не можу вам цього сказати. А тому для вас аспiрантура - мабуть, все ж таки, найкращий варiант. Ви у цьому роцi хочете вступати в аспiрантуру? Часу у вас вже практично нема╓.

-- Нi, нi. В наступному. I часу нема╓, та й не можу я так раптово припинити свою роботу на заводi. Тим паче, що завод в цiлому до мене й до мо╓╖ сiм'╖ добре поставився.

-- Я вас зрозумiв, -- посмiхаючись, покачав головою Олексiй Володимирович. -- А ви до того ще й совiсна людина. Тодi тим паче все вiрно. Тiльки ось що: вступ до аспiрантури - справа непроста. Вам потрiбно визначитись, у якому закладi ви збира╓тесь ╖╖ проходити. Це ви найближчим чином можете зробити. Це не обов'язково мають бути науково-дослiднi iнститути, хоча це й краще. Можуть бути i просто вищi навчальнi заклади, якi ведуть наукову роботу у цьому напрямку. У них, звичайно, можливостi меншi, та дослiдження фiнансуються замовниками. А тому можуть бути й серйознi дослiди - якщо у навчального закладу достатнi лабораторна база - i серйознi кошти.

-- Ну, я трохи в курсi справи.

-- Так, це не закритi данi. Але головне не це. Аспiрантура - це не бездонна торба, там теж ╓ сво╖ плани, мiсця пiд аспiрантiв та навiть обмежена кiлькiсть керiвникiв, якi займаються тим чи iншим напрямком. Тому вам за цей рiк, а ще краще не пiзнiше, нiж до весни - бо потрiбно буде ще багато рiзних формальностей утрясти - необхiдно визначитися, чи ма╓те ви реальнi шанси бути прийнятими в аспiрантуру у вибраному вами закладi. А також домовитись з науковим керiвником. Ви до того часу ма╓те сформулювати нехай навiть попередньо тему вашо╖ кандидатсько╖ роботи. I про все домовлятися доведеться вам самим. Випускникам ВНЗ у цьому планi значно легше. Навiть якщо вони планують вчитися десь на сторонi, то за них турбуються керiвники кафедри, на якiй колишнi студенти захищали диплом. А за вас не буде кому слово замовити.

-- Дуже дякую вам, Олексiю Володимировичу! Я навiть не чекав тако╖ розмови. Я й так дуже незручно почуваюся, адже мiй можливий ухiд з заводу буде утратним для вас.

-- Нiчого не утратно. Ваше майбутн╓, це i наше майбутн╓.

Ось такою неочiкуваною для Золотаренка видалася його дуже плодотворна, а головне дружелюбна розмова з Головним конструктором.


* * *


А тим часом трохи ранiше в недалекiй вiд Ки╓ва Хмельницькiй областi, на батькiвщинi Iллi пройшли сво╖ бесiди, якi теж були досить цiкавими. У липнi нарештi, хоча й дещо несподiвано, до батькiв у вiдпустку з сiм'╓ю при╖хав Олександр. Звичайно ж, пiсля короткого вiдпочинку розпочалися розпитування про обстановку у Чехословаччинi, i про те, як там живеться родинi з дiтьми. Олександр з Гульнарою детально все розповiли на запитання здебiльшого Наталi╖ Карпiвни, i та нарештi заспоко╖лася - iз розповiдей сина з невiсткою виходило, що живеться ╖хнiй сiм'╖ у ЧССР не гiрше, нiж жилося у Мукачево. А потiм бабуся зайнялася сво╖ми онуками, а сина вже став "допитувати" Михайло Лаврентiйович.

-- А Гульнара з дiтьми була з тобою у Чехословаччинi одразу, iз 68-го року? -- запитав вiн.

-- Та нi, батьку. Ну що ти! Хто б туди у першi днi посилав ще й нашi сiм'╖. Невже наше командування таке дурне? Жiнки з дiтьми набагато пiзнiше до нас при╖хали, коли вже ми сво╖ гарнiзони нормально обладнали. А за той час i чехи вже трохи заспоко╖лися.

-- А ти одразу потрапив у Чехословаччину?

-- Одразу. В Мукачево дислокувалася наша гвардiйська мотострiлкова Червонопрапорна дивiзiя. Ось у ╖╖ складi я на початку третьо╖ декади серпня й потрапив на чужу територiю. А в складi дивiзi╖ одних танкiв лише Т-64 було 178.

-- Ого! Чимало.

-- Так, добряче. Та ще й 157 БМП, 300 БТР, 48 САУ.

-- I де ви були в самiй ЧССР?

-- Та у рiзних мiсцях. Найгарячiше було у самiй Празi. Наше командування, мабуть, думало, що побачивши танки, чехи тут же змиряться. Та не тут то було - в Празi жителi все ж вийшли назустрiч танкам, виявляючи непокору.

-- I що, ви стрiляли?

-- По рiзному було. Було й таке, що стрiляли.

-- I ти теж стрiляв?!

-- Сам я особисто не стрiляв. Я ж нiколи не вiдносився до рядового чи сержантського складу. Але мо╖ пiдлеглi стрiляли, -- зiтхнув Олександр. -- Там така ситуацiя була, батьку.

-- Зрозумiло. I багато було вбитих? Адже нашi газети про втрати нiчого не повiдомляли.

-- Точних даних, я, звичайно, не знаю. Та, як вже у цьому роцi менi казали, в ходi вводу наших вiйськ було вбито близько 100 i поранено бiльше 500 громадян Чехословаччини, в переважнiй бiльшостi мирних жителiв. Лише в перший день було вбито або смертельно поранено 58 осiб, у тому числi 7 жiнок i восьмирiчна дитина.

-- А з нашого боку?

-- Всього з 21-го серпня по 20-е вересня бойовi втрати наших, радянських вiйськ склали 12 чоловiк загиблими i 25 пораненими i травмованими.

-- Теж немало.

-- Ну, все ж порiвняно мало.

-- Кожне життя - це чийсь син чи чоловiк.

-- Я розумiю. Але без втрат навряд чи обiйшлося б. Дуже вже велику неприязнь до нас виявляли чехи.

-- А зараз як вони до наших ставляться?

-- Хм, -- покачав головою Олександр, -- складне запитання. Скажiмо так, неоднозначно, по-рiзному ставляться - однi краще, iншi гiрше. Пройшла хоча б вiдкрита ненависть до нас.

-- А чому так вже прямо ненависть. Ми ж захищали соцiалiзм.

-- А потрiбно було захищати людей!

-- То ми ж i захищали людей, щоб вони жили при соцiалiзмi.

-- Е, нi, батько. Це рiзнi поняття. А якщо люди не хочуть жити при цьому соцiалiзмi?

-- Як то, не хочуть? А що, хочуть жити при капiталiзмi?

-- Можливо, що й так.

-- А що ж там кращого? Експлуатацiя простого народу?..

-- Та нема╓ там нiяко╖ експлуатацi╖.

-- Ну, як-то нема╓?! А газети ж пишуть...

-- То, газети, батьку, -- перебив Михайла Лаврентiйовича син. -- До того ж нашi газети, радянськi. А ти ж не зна╓ш, що пишуть iноземнi газети.

-- Ну, я розумiю, що вони такого не напишуть. I розумiю, хоча про це нiде й не говориться, що не все там так вже й погано. Але далеко не все менi зрозумiло.

-- Ну, хоча б це ти розумi╓ш. ╢ ще багато чого iншого... Та тво╓╖ вини у цьому нерозумiннi i нема╓. Це я, та й iншi нашi вiйськовi, несучи службу у Чехословаччинi, за цi пару рокiв багато чого зрозумiли. Як би там не було, а ми спiлку╓мося iз мiсцевими жителями. Не все так просто.

-- Ось i я розумiю, що не все так просто. То розтолкуй менi.

-- Воно тобi нi до чого. З ким ти будеш про це говорити, з сусiдом, чи що? У нас зараз не сталiнськi часи, та все ж подiбнi розмови i зараз аж нiяк не заохочуються. Особливо партiйними органами.

-- Я безпартiйний, як ти зна╓ш.

-- Та це не ма╓ значення. ╢ й iншi радянськi органи. Ну, гаразд. Я тобi дещо поясню у двох словах, щоб ти трохи розумiв ситуацiю. Ось, наприклад, нашi вiйська стоять i у Нiмецькiй Демократичнiй республiцi та й в iнших. Але мова саме про НДР. Як ти гада╓ш, чому соцiалiстичнi нiмцi у Берлiнi звели мур висотою у 4 метри i довжиною понад 155 кiлометрiв, вiдгородившись вiд Захiдного Берлiна, вiд Захiдно╖ Нiмеччини? I цей мур зведений був, до речi, за наказом державного керiвництва СРСР. А тепер цю стiну вдень i вночi ретельно охороняють. Це що, вони бояться, щоб хтось не перебiг на нашу сторону iз Захiдно╖ ╢вропи?

-- Мабуть, що нi.

-- Бачиш, ти це розумi╓ш. Все вiрно - бiжать якраз туди, у Захiдний Берлiн, у Захiдну Нiмеччину, а в цiлому у Захiдну ╢вропу. То чому ж вони туди бiжать, якщо у нас краще, а у них гiрше? А НДР якраз сама розвинена кра╖на iз соцiалiстичного табору, там люди живуть краще нiж у нас. I хоча б цей факт ми не скрива╓мо, пояснюючи це рiзними причинами. Однi╓ю з них, головною, мабуть, ╓ те, що ми багато коштiв видiля╓мо на захист цих кра╖н. Ось тiльки ми не запиту╓мо ╖х народи, чи вони хочуть того. А чехи, бач, не захотiли. Як i угорцi дещо ранiше... Так, добре, я трохи вiдволiкся. Отож, тато, ти розумi╓ш, що бiжать саме у Захiдну ╢вропу. А людина завжди шука╓ де краще. Ось i роби сам висновки.

-- Та якi там висновки. I так все зрозумiло. Хоча якраз багато чого не зрозумiло.

-- Менi теж не все зрозумiло. Але за один день, мiсяць чи навiть рiк з цим не легко розiбратись. Я чому й казав, що не так все просто, -- зiтхнув Олександр.

-- Так, добре. Трохи щось прояснилося, а над iншим потрiбно мiркувати.

-- Потрiбно. Лише без пiдключення зайвих осiб.

-- Я це розумiю. Я ось ще про що хотiв запитати. Ти казав, що до вас ставляться по-рiзному. А як воно по-рiзному, що ти мав на увазi?

-- А-а, я зрозумiв. Так, я казав, що однi люди ставляться до нас краще, чехословаки, звичайно, а iншi - гiрше. Ось у тiй же Нiмеччинi, НДР, як менi казали, старе поколiння бувало, що ставилося до наший вiйськових, та й до ╖хнiх дружин не дуже привiтно. А молодь там ставиться до наших абсолютно нормально.

-- Ну, воно, мабуть, i зрозумiло - молодь вже виросла при соцiалiзмi, вона з нами не воювала.

-- Вiрно. А в Чехословаччинi ситуацiя якраз навпаки. Старики до нас ставляться ще бiльш-менш нормально, а ось молодь - ненавидить нас. Не вся молодь, звичайно, але багато тако╖ ╓.

-- Оце тобi так! I чому ж це?

-- Бо молодь, зростаючи в соцiалiзмi, мабуть, мала з чим його порiвнювати. Чехословаччина територiально ближче до Захiдно╖ ╢вропи, i гайки там були закрученi набагато слабше нiж у нас.

-- Мабуть, що так. А як же тодi у НДР? Там же ФРН пiд боком, межу╓ з соцiалiзмом...

-- А там спочатку Вальтер Ульбрiхт разом iз керiвником Штазi, це - органiзацiя спорiднена КДБ СРСР, Ерiком Мiльке гайки одразу пiсля вiйни так закрутили, що нiхто й пiкнути не мiг. Та й Радянський Союз ╖м у цьому добре допомагав, адже нашi вiйська постiйно там перебували - з самого закiнчення вiйни. А ось у Чехословаччинi наших вiйськ до недавно не було. Там народ легше дихав. Ось тобi, батьку, й рiзниця.

-- Мабуть, що так.

-- Так, так, батьку. У Чехословаччинi за цей час молодь вiдчула дух свободи.

-- Яко╖ ╖м ще свободи потрiбно було?

-- А я тобi зараз поясню на тво╓му ж прикладi, на нашому радянському прикладi. Подiбний дух свободи у нас був одразу пiсля ХХ-го з'╖зду КПРС. Адже недарма той перiод називають Хрущовською вiдлигою. Народ теж став легше дихати, теж вiдчув певну свободу. На жаль, лише саме певну.

-- Так, щось подiбне у цьому ╓. Менi важко це все так одразу збагнути, бо я все сво╓ свiдоме життя прожив... нi, я все сво╓ свiдоме життя будував той самий соцiалiзм чи комунiзм.

-- Я вже тобi казав, що це не твоя провина. Дума╓ш я чи мо╖ друзi так швидко розiбралися у всьому? Саме перебування у Чехословаччинi трохи вiдкрило нам очi. Саме трохи, бо багато чого залиша╓ться, все ж таки, незрозумiлим. Можливо, подi╖ в цiй кра╖нi змусять керiвництво нашо╖ кра╖ни трохи вiдкоригувати курс нашо╖ мiжнародно╖ полiтики. Та й у нас в державi робити якiсь реальнi кроки до обiцяного свiтлого майбутнього. Бо щось забули слова Хрущова, що ми вже скоро повиннi жити при комунiзмi. А його поки що навiть на обрi╖ не видно.

-- Не видно... А хотiлося, щоб нашi дiти, та хоча б онуки жили набагато краще за нас. I все ж я не зовсiм розумiю того слова "свобода". Вона у нас начебто i ╓. Нехай там Куба виборола ту свободу, африканськi кра╖ни борються за не╖, але ж вони були, а багато з них i зараз ╓ залежними вiд могутнiх капiталiстичних кра╖н. Нехай чехословаки мали хоч якусь можливiсть порiвнювати сво╓ життя iз захiдно╓вропейським. Але я гадаю, що й там ╓ сво╖ проблеми. Але ж у нас в кра╖нi начебто все нормально, та й свобода нiбито ╓. Менi вже скоро стукне 75 рокiв, давно не працюю. Ранiше я хоча б на роботi з колегами мiг обговорити новини, подi╖ в кра╖ни та за кордоном. А зараз можу поговорити на цi теми лише з вами, з тими дiтьми, якi мешкають десь на сторонi. У вас бiльше можливостей все розумiти. У вас дiйсно ╓ свобода, ви можете подорожувати по кра╖нi. Та й в iнших державах побувати. Лавр, он був у Кита╖, Нiмеччинi, ти - в Чехословаччинi. Василь, мабуть, скоро буде й у закордоннi кра╖ни лiтати.

-- Е, нi, тато, це про таку свободу йдеться мова. У Китай, НДР та Чехословаччину мене з Лавром держава посилала. I не на прогулянку, не туристами. У Василька це буде робота, а за кордоном багато наших людей працюють, переважно у якихось там дипломатичних мiсiях. А туристом навiть у кра╖ни соцтабору не так просто потрапити, а що вже говорити про капiталiстичнi. Ось тобi й свобода. Я зараз тобi ще бiльше, батьку, скажу. Реальний, хоча й жорсткий приклад наведу. Тiльки у цьому випадку ти вже точно лише слухай, але нiкому нi гу-гу. Так ось, а скажи-но, за яку свободу вiддавали сво╓ життя вояки УПА? А ще ти менi розповiдав про ваш випадок у селi на початку 50-х рокiв. I я його запам'ятав. То за яку свободу цiла родина вже у мирний час сво╓ життя вiддала? А ми всi, тату, захiдники, ми це розумiти ма╓мо краще, нiж iншi. А ти ще згадай, чому майже всi мо╖ брати навчалися у Ки╓вi, а де пiсля вiйни були нашi ВНЗ? Я не беру до уваги Львiв та Чернiвцi, бо вони до 39-го року не були у складi СРСР. А iншi захiднi областi чому так вiдставали у питаннях освiти? Чи у нас молодь вчитися не бажала?

-- Гострi слова... Ти що, зараз належиш до тих людей, забув, як ╖х називають - тi, хто не згоднi з полiтикою партi╖ та уряду? Вiдщепенцi...

-- Дисиденти.

-- О-о, саме вони.

-- Нi, тату до них я не належу. Якби я до них належав, мене б давно турнули з армi╖. Просто з тобою на цю тему розмовляю. Iнодi ще з друзями можемо обговорити ту чи iншу подiю. Але на цьому й все. Ми просто сподiва╓мося на краще. Це пасивна позицiя, та що поробиш, ким я буду без армi╖...

Стосовно згаданих батьком i сином дисидентiв... У 1964-му роцi з вiдставкою Хрущова в СРСР фактично завершився процес лiбералiзацi╖ суспiльно-полiтичного життя, закiнчилися розпочатi ним перетворення. Поступово виявився розкол мiж полiтичними верхами кра╖ни i значними групами культурно╖ громадськостi. Спочатку незгоднi з полiтикою уряду не афiшували сво╖й дiяльностi, перебуваючи як би у пiдпiллi. З пiдпiлля починали багато дисидентiв, наприклад, генерал Петро Григоренко - так що у випадку з армiйцями Олександр Золотаренко був не дуже-то iнформованим. Здавалося, що можливостi дiяти вiдкрито в умовах Радянському Союзi просто нема╓. Та все ж з середини 60-х рокiв дисидентський рух "вийшов в свiт", став вiдкритим, гласним. Пiсля цього у багатьох дисидентiв виникло стiйке упередження до пiдпiлля. Його висловив той же Петро Григоренко в назвi сво╓╖ книги "У пiдпiллi можна зустрiти тiльки щурiв". Однак вже восени 1965-го року ця гласнiсть призвела до того, що були заарештованi московськi письменники Андрiй Синявський та Юлiй Данiель, що опублiкували сво╖ твори за кордоном пiд псевдонiмами Абрам Терц i Микола Аржак.

Росiйський поет, композитор i драматург Юлiй Кiм у 1968-му роцi написав вiрш, у якому були слова на тему, яку зараз обговорювали батько з сином:

На тыщу академиков и член-корреспондентов,

На весь на образованный культурный легион

Нашлась лишь эта горсточка больных интеллигентов,

Вслух высказать, что думает здоровый миллион!

Це була реакцiя Юлiя Кiма на рiшення столичного суду. У сiчнi 1968-го року Московський народний суд, розбираючи справу осiб, якi нiбито перебували в злочинному зв'язку з бiлоемiгрантсько╖ органiзацi╓ю, засудив обвинувачених до рiзних термiнiв позбавлення волi. Розбiр справи докладно висвiтлювався в газетах "Известия" i "Комсомольськая правда". Однак пiсля суду знайшлися люди, що працювали в установах академi╖ наук i держунiверситетi, якi взяли пiд захист засуджених. Ними було складено листа-петицiю в рiзнi партiйнi i радянськi органи, пiд яким пiдписалося 46 осiб, в тому числi шiсть членiв КПРС. В листi виражалася недовiра Московському мiському суду, йому ставилася в провину вiдсутнiсть гласностi, неправильне ведення справи. У зв'язку з цим висловлювалася вимога про скасування рiшення суду i притягнення до вiдповiдальностi осiб, якi допустили порушення норм судочинства. Один лист з пiдписами органiзаторiв його складання направили в США, де вiн 23-го березня був опублiкований у пресi, а 27-го березня радiостанцiя "Голос Америки" передало його по радiо. Ось i написав Кiм про цю вiдважну жменьку хворих iнтелiгентiв.

-- Зрозумiло, -- неголосно промовив Михайло Лаврентiйович на фразу сина про балачки на цю тему лише з друзями. -- Гаразд, досить говорити на цю тему. Давай про iнше. А де ви там, в Чехословаччинi жили? Ну, де квартирувалися, так воно у вас зветься?

-- У рiзних мiстах були збудованi гарнiзони. Навiть у соцiалiстичнiй Словаччинi - цiй як би федеративнiй республiцi в складi ЧССР, та з сiчня цього року вона вже i ╓ федеративною. Наприклад, у Топольчанах - це невеличке мiстечко - дислоку╓ться наша 13-а танкова дивiзiя.

-- Ти менi не секретнi данi розповiда╓ш? -- посмiхнувся батько.

-- Та якi можуть бути у цьому секрети. То ж танки, хiба ╖х схова╓ш, чи ушi всiм позатика╓ш вiд ╖х реву? Звичайно, в газетах про таке не пишуть, та всi про це знають. Я маю на увазi не пересiчного громадянина, а зацiкавлених осiб. Так ось, стосовно гарнiзону чи нашого мiсця проживання. Наша частина розмiщу╓ться у мiстi Френштат пiд Радгоштем. Розташоване мiсто на пiвдень вiд Острави - третього за величиною мiста Чесько╖ СР. Френштат пiд Радгоштем знаходиться ближче до кордону з Словаччиною та Польщею. Вiдстань вiд Френштату пiд Радгоштем до Львова, через ту ж Польщу, 540 кiлометрiв.

-- Зачекай. А що за дивна назва мiста. Френч... чи як ти його там назвав, пiд... Пiд якимось iншим мiстом, чи що? Я розумiю на... Наприклад, Ростов-на-Дону. Пiд - це що, поблизу iншого мiста чи рiчки? Дивно. У нас так мiста не називають.

-- Нi, батьку, -- розсмiявся Сашко. -- Все трохи не так. На пiвдень вiд нашого мiста ╓ ще й Рожнов пiд Радгоштем. Радгошть - це назва вiдомо╖ у тих краях гори, ╖╖ висота приблизно 1100 метрiв.

-- О, тепер зрозумiло - пiд горою. Хоча теж цiкаво. Добре, продовжуй свою оповiдь.

-- Так ось. Ранiше в Френштатi були колишнi казарми Чехословацько╖ армi╖, якi збудованi ще у 1938-му роцi. А тепер на територi╖ гарнiзону цього городка прожива╓мо ми. Нiчого мiстечко, хоча ╓ й кращi. Наприклад, серед iнших гарнiзонiв видiля╓ться один наш гарнiзон, що знаходився у Мiловiце, це мiсто в Чехословаччинi недалеко вiд Праги, там розмiщу╓ться штаб радянсько╖ Центрально╖ Групи Вiйськ. До 1968-го року там дислокувалася чеська танкова дивiзiя та iншi частини. Тепер же тут розмiщу╓ться штаб Центрально╖ групи вiйськ, 15-а гвардiйська танкова дивiзiя i окремi вже нашi частини групи, -- командувачем ЦГВ, яка була створена 24 жовтня 1968-го року, став генерал-лейтенант О. М. Майоров.

-- Я одного разу побував у тому гарнiзонi, -- продовжував Сашко. -- Гарне мiсце, вмi╓ наше командування вiдшукувати красивi мiсця для себе. Один з районiв цього мiстечка назива╓ться Божий Дар - назва говорить сама за себе. А ще там вража╓ величина територi╖, на якiй живуть нашi вiйськовослужбовцi та члени ╖х сiмей. Багатоповерховi панельнi будинки вмiщують до 100.000 чоловiк. На пiвднi розташований також однойменний аеродром Мiловiце, який використову╓ться нашими вiйськовими.

-- А ти в багатьох мiстах Чехословаччинi побував?

-- Ну, у кiлькох бував, але дуже по кра╖нi не ╖здив - нема╓ на те часу. Звичайно, був у Празi, ще у пару мiстах, наприклад пiд мiстечком Лiбава. Його ранiше по рiзному називали: Лiба, Лiбау, Любава, Любавiя. Поблизу нього розташову╓ться Лiбавськiй полiгон. Там у липнi минулого року наш полк брав участь в дивiзiйних навчаннях. Там же в серпнi ми вiдпрацьовували водiння танкiв пiд водою вдень i вночi. Ну, мабуть, що я все тобi розповiв про Чехословаччину. Навiть те, про що, мабуть, i не мав би розповiдати. Отакi-то справи, батьку.

-- Так. Ох, i наговорив ти менi сьогоднi, -- покачав головою Михайло Лаврентiйович.

-- То забудь про все це. Або хоча б про першу частину нашо╖ розмови.

-- Е нi! Тепер вже точно не забуду. Я, звичайно, нi з ким нашою бесiдою дiлитися не стану, але помiркувати менi ╓ над чим. I дуже добре мiркувати доведеться. Дякую тобi за таку полiтiнформацiю.

-- Так, -- посмiхнувся Олександр, -- тако╖ "полiтiнформацi╖" тобi нiхто не прочита╓.

Та пiсля цi╓╖ iмпровiзовано╖ полiтiнформацi╖ сина Михайло Золотаренко й справдi став частiше задумуватися над проблемами життя радянського народу i уловлювати хоча б мiзернi крихти про життя у iнших кра╖нах, якi подекуди потрапляли у рiзнi ЗМI. Вiн починав також бiльш уважно читати газети, у яких намагався з'ясувати, немов би навiть помiж рядками, що та чи iнша людина хотiла сказати. Та й що ж воно насправдi ╓ те iнше, про що намагатися сказати деякi освiченi люди? А також вiн почав оцiнювати для себе переваги й недолiки соцiалiстичного образу життя, у якому керiвництво Радянського Союзу мало ще й намiр перетворити соцiалiзм у повний комунiзм. Ось якi питання на старостi почали цiкавити Михайла Лаврентiйовича.


РОЗДIЛ 12


Ювiле╖, ювiле╖...


Весна 1971-го року запам'яталася Iллi Золотаренку хiба що невеликою родинною подi╓ю, яка вiдбулася в столицi Укра╖ни. I подiя ця стосувалася не само╖ сiм'╖ Iллi чи батькiв Надi╖. В Ки╓вi мешкала ще одна близька йому людина - його рiдний молодший брат Василько. I ось саме йому 17-го березня виповнилося ювiлейнi 30 рокiв. Брати постiйно при нагодi зустрiчалися i гостювали один у одного. Та якщо зустрiтися в мiстi вони могли й наодинцi, то ось в гостi, звичайно ж, прибували сiм'ями. Не зовсiм зручним було лише те, що проживали вони у рiзних районах, та ще й значно вiддалених один вiд одного. Якщо родина Iллi проживала на "Нивках", то родина Василя на Солом'янцi - на Повiтрофлотському проспектi в районi Севастопольсько╖ площi. I хоча мiський транспорт (здебiльшого тролейбусне сполучення) працював нормально, станцiй метро, яке активно в цi роки будувалося, у районах проживання братiв не було. Це дещо ускладнювало родинний зв'язок Золотаренкiв, та гостювати один у одного вони не переставали. Ось i цього дня Iлля з дружиною (сам вiн трохи ранiше вiдпросився з роботи, у Надi╖ робочий день - це була середа - закiнчувався й так ранiше) на п'яту годину були вже в квартирi у iменинника.

Крiм Iллi з Надею у Василя на його святi була лише ще одна родина - його найлiпшого друга по роботi. З iншими сво╖ми колегами вiдсвяткувати сво╓ 30-рiччя Василь планував на роботi завтра. Та у таких випадках дуже вже велика компанiя в стiнах однокiмнатно╖ квартири, мабуть, i не кращий варiант. А три сiм'╖ оптимальний варiант, саме як би сiмейний вечiр. I посидiли всi й поспiлкувалися, не забуваючи при цьому постiйно проголошувати тости за iменинника за його дружину (а заодно й за присутнiх жiнок). Пiд час однi╓╖ з перерв у застiллi, коли жiнки мiняли на столi страви, чоловiки, щоб не заважати ╖м, встигли поспiлкуватися й окремо. Для цього вони, накинувши на плечi сво╖ теплi куртки, вийшли на застелений балкончик - невеличкий додаток до малогабаритно╖ квартири. Весна була ранньою, проте не холодною, а тому причинивши дверi у кiмнату та трохи вiдкривши стулку балконного вiкна, дозволили перекурити Iллi. Затягнувся сигаретою й друг Василя (пригощав Iлля), вiн був на вигляд рокiв на п'ять старший вiд колеги, i iнодi дозволяв собi побалуватися сигаретним димком. А ось Василь, слiд вiддати йому належне, так i не палив. Розмову завiв iменинник, запитавши у брата, як у того йдуть справи iз пiдготовкою до вступу в аспiрантуру - про такi плани вiн знав ще з минулого року.

-- Та поки що нiяк, -- не дуже вдоволено вiдповiв Iлля.

-- Ну, я розумiю, що сам вступ вiдбудеться пiзнiше - вже влiтку чи восени. Але ╓ ти якось до цього готу╓шся? Там же, ти казав, ╓ якiсь кандидатськi екзамени.

-- Практично нi, не готовлюся.

-- Як-то так?!

-- Я говорю саме у планi пiдготовки до iспитiв. Так, кандидатськi екзамени ╓, але ╖х можна складати, та так частiше за все й вiдбува╓ться, не разом, тобто не у 3-4 днi чи тиждень, а у рiзнi строки. Можна навiть складати ╖х вже, навчаючись в аспiрантурi. Ось я i буду готуватися до конкретного екзамену пiзнiше - у травнi, червнi, а можливо, що й у серпнi.

-- А якi там повиннi бути iспити? -- запитав Анатолiй, друг i колега iменинника.

-- Якi iспити?.. Фiлософiя, iсторiя КПРС, iноземна мова та екзамен зi спецiально╖ дисциплiни. I якраз iз спецiально╖ дисциплiни iспит складають вже навчаючись в аспiрантурi, i навiть, як менi казали, в останнiй рiк навчання. А це самий серйозний iспит. Для складання iспиту зi спецiально╖ дисциплiни зазвичай потрiбна наявнiсть опублiкованих в журналах ВАК як мiнiмум 1-2-х статей за темою дисертацi╖ та вже написанi хоча б пару глав дисертацi╖.

-- Хм, -- покачав головою Анатолiй, -- трохи дивно. Це, як я зрозумiв, iспит з профiлюючо╖ дисциплiни. Я вважав, що саме по нiй пiд час вступу повиннi оцiнюватись знання майбутнього аспiранта.

-- Вони й оцiнюються, щоправда дещо iншим чином. Особи, якi вступають до аспiрантури, повиннi надати перелiк сво╖х опублiкованих наукових праць та винаходiв. У кого ╖х нема╓ - надають реферат з обраного наукового напрямку. Саме за цими параметрами, а не за iспитами з iсторi╖ КПРС чи iноземно╖ мови i оцiню╓ться готовнiсть кандидата до науково╖ працi. Ну, i звичайно, за пiдсумками спiвбесiди вступника з передбачуваним науковим керiвником. За цими чинниками приймальна комiсiя й виносить рiшення. У мене наукових праць нема╓, а тому менi якраз i доведеться писати реферат. Та й це мене зараз не дуже турбу╓.

-- А що ж турбу╓?

-- Пошуки мiсця навчання й наукового керiвника. Я ж навчався не в Ки╓вi, у мене тут нема╓ нiяких зв'язкiв, знайомств, рекомендацiй. З мiсцем навчання я вже практично визначився, а ось стосовно наукового керiвника... - поки що справи просуваються туго. Кручуся сам, як та бiлка в колесi. У мене вже, чесно кажучи, часом з'являються певнi сумнiви стосовно цi╓╖ мо╓╖ задумки - вступати до аспiрантури. З'явля╓ться певна зневiра у те, що менi це вдасться зробити, принаймнi цього року.

-- Е-е, так не годиться, -- покачав головою Анатолiй. Хоча розмову розпочав Василь, та саме вiн надалi вiв дiалог з Iллею. -- Навiщо так песимiстично себе настроювати? Одна розумна людина ось що сказала на цю тему: "Песимiзм не виграв нi однi╓╖ битви".

-- Хм, гарнi слова, i людина дiйсно, мабуть, розумна. А чи╖ це слова?

-- Дуайта Ейзенхауера.

-- О-о! Людина вiдома й дiйсно розумна, -- Дуайт Девiд Ейзенхауер був вiдомим американським державним i вiйськовим дiячем, генералом армi╖ (з 1944 р.) та 34-м президентом США (1953-1961 рр.). -- Ще б пак - колишнiй президент тако╖ могутньо╖ держави.

-- Вiн не лише виголосив цi слова. У нього ╓ ще й бiльш цiкава його особиста розробка, яка назива╓ться матриця Ейзенхауера.

-- А це ще що таке?

-- Це... Ну, як би сказати?.. Це сво╓рiдна модель розподiлу справ, чiткий план дiй i неухильне дотримання його, це один з iнструментiв органiзацi╖ свого робочого дня, який використову╓ться багатьма людьми у всьому свiтi. I саме основоположником цi╓╖ матрицi ╓ Дуайт Ейзенхауер. Як не важко здогадатися, ця людина була дуже зайнятою i повинна була виконувати безлiч всiляких справ, пов'язаних з його дiяльнiстю. З цi╓╖ причини Ейзенхауер i займався оптимiзацi╓ю свого робочого графiка та списку виконуваних завдань. I пiдсумком його дослiджень саме й стала так звана матриця, ╖╖ ще називають квадратом Ейзенхауера.

-- А у чому суть цi╓╖ його матрицi, ╖╖ сенс?

-- Сенс матрицi Ейзенхауера поляга╓, головним чином, у тому, щоб навчитися грамотно розподiляти всi сво╖ справи, вiдрiзняти важливе вiд термiнового, не термiнове вiд найменш важливого, а також по максимуму скорочувати час на заняття будь-якими справами, виконання яких не да╓ нiяких iстотних результатiв.

-- Стоп, стоп, Анатолiю! Це все слова. А як ця матриця влаштована? Тобто, практично?

-- Ну, все досить просто. Матриця Ейзенхауера - це чотири квадранта, простiше квадрата, основою яких служать двi осi - це по горизонталi вiсь важливостi: важливо; не важливо, а також по вертикалi вiсь термiновостi: термiново, не термiново. У пiдсумку виходить, що кожен квадрант вiдрiзня╓ться сво╖ми якiсними показниками. У кожен з квадрантiв записуються всi завдання i справи, завдяки чому утворю╓ться гранично ясна i об'╓ктивна картина того, чим слiд зайнятися в першу чергу, чим - у другу, а чим взагалi займатися не варто.

-- Дещо прояснилося. Хоча й не все. Якщо, наприклад, справ багато, то там у кожному квадратi може бути записана й не одна подiбна справа. А тодi як вибирати?

-- Ну, довго розповiдати конкретно про сам принцип матрицi. Хоча нiчого складного у нiй i нема╓. Просто за допомогою не╖ проводиться аналiз всiх чотирьох квадрантiв, завдяки якому й склада╓ться, так би мовити режим робочого дня.

-- Але з ваших слiв виплива╓, що там ╓ квадрат з такими параметрами як не важливо i не термiново. I що, тодi подiбнi справи взагалi не вирiшуються? Але ж, якщо ╖х записали, то вони все ж мають бути розв'язанi.

-- Якщо особисто ви, наприклад, складете для себе подiбну матрицю, то такi справи, мабуть, доведеться переносити на бiльш пiзнiй термiн. Але ви забува╓те, що Ейзенхауер не сам вирiшував всi проблеми, у нього була команда - цiлий штат радникiв, помiчникiв та виконавцiв. Ось такi не важливi i не термiновi справи, мабуть, розв'язували саме вони.

-- М-да. Мабуть, що так. Як то говориться - все генiальне просто.

-- Саме так. Та ми дещо вiдхилилися вiд теми. Мова йшла про те, щоб не допускати у сво╖х планах песимiзму. Так що, й ви не впадайте у вiдчай, а просто наполегливо працюйте. I все вам вдасться.

-- Та я про це й не забуваю. Працюю. То просто часом певна хандра напада╓. Та я ╖╖ переборю, я все ж колись вступлю до аспiрантури й стану займатися наукою.

-- Оце вiрно. Тiльки не колись, а саме цього року. Раз ви ще ранiше поставили собi таку мету. Отож i добивайтесь ╖╖ здiйснення.

-- О, точно, -- нарештi знову вставив сво╓ слово iменинник. -- Толя ма╓ рацiю. Ти ма╓ш виконати сво╖ плани саме цього року. Менi нещодавно трапилися на очi пару рядкiв з висловом вiдомого перського поета, математика, фiлософа та астронома Омара Хайяма. I вiн зна╓ш, що сказав з цього приводу? - сьогоднi нема╓ часу, завтра не буде сил, а пiслязавтра не буде нас. Нiчого не вiдкладайте, живiть зараз! Ось i ти повинен, не вiдкладаючи, у цьому роцi вступити до аспiрантури.

-- Добре, -- посмiхнувся Iлля. -- Я все зрозумiв. I вдячний вам обом за пiдтримку.

Розмова на тему аспiрантури, схоже було, що завершилася. А ось поговорити чоловiкам на iншi теми не вдалося, тому що саме в цей час у скло балконних дверей постукала дружина iменинника Настя, даючи тим знак повертатися до столу. Святковий вечiр продовжувався...

Та свято цього року було не лише у одного Василя Золотаренко. Ще бiльше свято невдовзi мало бути у його батька Михайла Лаврентiйовича - менше нiж через мiсяць, 14-го квiтня йому виповниться 75 рокiв - оце ювiлей так ювiлей! Останнiй раз старший Золотаренко став батьком у 45 рокiв, i його наймолодшою дитиною був саме Василько. Так само, як у нього, день народження Михайла Лаврентiйовича припав на середу. I цього разу було зрозумiло, що святкування навряд чи перенесеться на вихiдний день - давно вже були на пенсi╖ i сам ювiляр, i його дружина. Отож не дуже-то подружжя чекало на гостей, якi мешкали поза межами села. Iз дiтей, крiм Петра, на ювiле╖ батька були присутнi лише Антонiна та Василь. Цього разу вирватись з роботи, та ще й не на один день, тому ж киянину Iллi не вдалося. Щось подiбне, мабуть, заважало з'╖здити в село й iншим дiтям, не говорячи вже за Олександра, який служив у Чехословаччинi. Звичайно, привiтальнi телеграми надiйшли вiд кожного сина, i батько був радий ╖м. Та все ж, на душi у нього було трохи тоскно - що не говори, а це начебто вказувало на те, що дiти як би все бiльше вiддаляються вiд сво╖х батькiв. Бачила, звичайно, цей сум свого чоловiка i Наталiя. I бачила (чи вiдчувала) сум не в його душi, а в очах. - за довгi роки сумiсного життя вона вже добре вивчила свого Мишка. I коли знову вiд'╖хали до Кам'янця та Ки╓ва Тоня й Василько, вона ввечерi пiдсiла до чоловiка на тахту, обняла його й неголосно промовила:

-- Ти не засмучуйся. Ну, не змогли всi зiбратися на твiй день народження. Робочий день, справи, для декого дальня дорога й таке iнше... Але ж поздоровили вони тебе вчасно, отже пам'ятають про твiй день народження, не забувають.

-- Та я й не засмучуюся. То просто смуток, що всi роз'╖халися, а ми знову залишилися самi.

-- Е-е, Мишко, не лукав. ╢ у тебе, звичайно, i цей смуток, але ти бiльш засмучений саме через те, що дiтей мало з'╖халося. Я ж бачила тво╖ сумнi очi навiть у день святкування.

-- Та то я сумував, що роки пролiтають, -- намагався виправдовуватися Михайло. Та дружина стояла на сво╓му.

-- Ти вже давно за цим не суму╓ш. Скiльки рокiв ╓ - всi вони тво╖, i прожитi вони не даремно. Той смуток, якщо й був, то швидкоплинний. А далi вже зовсiм iнше...

-- Ну, ти, Наталя, й Шерлок Холмс! Все-то ти примiча╓ш. До всього прискiпу╓шся.

-- Та я не прискiпуюсь, я просто тебе заспокоюю. I розумiю...

-- Так, скажу тобi чесно, ╓ трохи того смутку, про який ти говориш. Я хоча й розумiв, що багато хто не зможе при╖хати, та чомусь сподiвався, що гостей наших, саме наших рiдних буде бiльше. Та ти ма╓ш рацiю - не дуже вдало цього року мiй день народження припав на саму середину робочого тижня. Ну, та Господь з ним. Все вже позаду. Будемо розраховувати, що на твiй день народження бiльше дiтей при╖де. Що не говори, а мама найбiльш дорога людина...

-- Хто зна, що буде.

-- А ти не зна╓ш на який день тижня припада╓ цього року вже твiй день народження?

-- Знаю, дивилася. Вiн припада╓ на вiвторок.

-- Хм, теж не дуже-то вдало. Та все ж твiй день народження влiтку, а це ж пора вiдпусток. Так що будемо сподiватися на краще.


* * *


Та час пролiтав непомiтно, i ось вже настав липень. I перший його день ознаменувався трауром для всього Радянського Союзу. Газети принесли звiстку, що вчора, 30-го червня пiд час повернення на Землю через порушення герметичностi спускового апарата загинув екiпаж космiчного корабля "Союз-11". У складi екiпажу були командир Георгiй Добровольський, бортiнженер Владислав Волков та iнженер-дослiдник Вiктор Паца╓в.

Це була, на жаль, вже не перша трагедiя пiд час осво╓ння Космосу. Чотири роки тому, 23 квiтня 1967-го року в Радянському Союзi був виведений з метою льотних випробувань на орбiту Землi новий космiчний корабель "Союз-1", пiлотований льотчиком-космонавтом СРСР Геро╓м Радянського Союзу iнженер-полковником Володимиром Михайловичем Комаровим. Та пiд час повернення на Землю 24-го квiтня на семикiлометрово╖ висотi не вийшов основний парашут спускового апарату (СА), а стропи запасного парашута скрутилися iз-за обертання СА. На великiй швидкостi спусковий апарат врiзався в землю в пустельнiй мiсцевостi в Адамiвському районi Оренбурзько╖ областi i загорiвся. Так, трагедi╖ у новiй справi часом траплялися, будуть вони пiзнiше i в Сполучених Штатах Америки. Осво╓ння Космосу було нелегкою справою, а той не прощав помилок.

Та про минулу трагедiю поступово забули, а ось нову, коли загинуло одразу тро╓ космонавтiв, зараз обговорювали досить бурхливо. I всi задавали майже одностайнi, але здебiльшого риторичнi запитання: "Як таке могло трапитись? Як нашi iнженери i керiвники польотiв могли таке допустити?". Вiдповiдей не було. До обговорення цi╓╖ теми пiдключилася навiть Наталiя Золотаренко, задавши сво╓му чоловiковi питання, якi стосувалися деяких технiчних аспектiв.

-- Мишко, а що означа╓ порушення герметичностi спускового апарата?

-- Ну, що, що... Я тобi поясню це на прикладi нашо╖ хати: наприклад, ти погано причинила вхiднi дверi або кватирку. I у кiмнати потрапив дощ чи набилося пиляки. Оце тобi i ╓ розгерметизацiя. А в космiчному кораблi все навпаки - не туди щось потрапля╓, а навпаки, звiдти вилiта╓. Витягу╓ все вакуум. Ось той вакуум i витяг все повiтря, яким дихали космонавти.

-- Ну, це я тепер зрозумiла. А що, в космiчному апаратi ╓ якiсь кватирки?

-- О, Господи! -- посмiхнувся Михайло. -- Та звичайно ж, нема╓. Але ╓, мабуть, якiсь люки. Ну, хоча б тi, через якi космонавти потрапляють в корабель, чи навпаки виходять у скафандрах в Космос.

-- О! А як же тодi той Космос чи вакуум, про який ти говориш, висмоктав повiтря одразу iз трьох скафандрiв. Вони що, всi несправнi були?

-- Ну, я чув, що космонавти скафандри одягають лише тодi, коли виходять у Космос. А всерединi корабля вони працюють без скафандрiв.

-- Так то ж пiд час польоту. Це я й сама знаю. Хiба ж у скафандрах у кiмнатi, чи у тому ж кораблi попрацю╓ш... Якби на мене надiли той скафандр, то хiба б я змогла поратися бiля печi?

-- Оце точно! -- цього разу вже голосно розсмiявся Михайло, уявивши свою дружину в скафандрi поблизу печi зi сковорiдкою у руках. -- Дуже вдалий приклад!

-- Але ж це так, -- розсмiялася i сама Наталiя. -- Та все ж, чому ж вони не надiли тi скафандри, коли поверталися на Землю? Я ж бачила на фотографiях у газетах, та й по телевiзору пiзнiше показували, що навiть Гагарiн лiтав у скафандрi. А це ж було 10 рокiв тому. То чому ж зараз космонавти лiтають без скафандрiв чи повертаються назад вже без них?

-- А ось цього я не знаю. Це не до мене запитання. Дiйсно, повиннi були б назад теж повертатись у скафандрах. А чому були без них - менi й самому незрозумiло, -- здвинув плечима Михайло Лаврентiйович.

А справа була у тому, що ранiше розмiстити екiпаж з трьох осiб, та ще й в скафандрах, у кабiнi космiчного апарату "Восход" було неможливо. Використання скафандрiв було припинено ще починаючи з "Восходу-1", i це було зроблено для економi╖ мiсця в кабiнi. Тому космонавти й лiтали без скафандрiв. Також не можна було зробити i 3 люки для катапультування. А взагалi, iдея летiти в космос без скафандрiв i катапульт належала iнженеру-розробнику космiчних кораблiв i орбiтальних станцiй Костянтину Феоктистову. Феоктистов у 1964-му роцi й сам полетiв у космос на першому апаратi ново╖ серi╖, тому ж таки "Восходi-1" для психологiчно╖ пiдтримки Володимира Комарова та Бориса ╢горова. Робилося це також i за особистою вказiвкою Сергiя Корольова. А в США та на Заходi навiть в голову нiкому не могло прийти, що СРСР вiдправляв екiпажi на орбiту без вiдповiдних засобiв порятунку.

Та й зi скафандром Гагарiна все було не так вже й просто - на цей час пересiчнi громадяни Радянського Союзу цього ще не знали. На Гагарiну був герметичний костюм просто подiбний до льотного скафандра - у якому лiтають на швидкiсних винищувачах льотчики. Так, вiн забезпечував всi процеси житт╓дiяльностi космонавта на час польоту, але для роботи у космiчному просторi вiн був ще не придатний, i повно╖ безпеки вiд тi╓╖ ж розгерметизацi╖ не надавав. А перший реальний скафандр випробував Олексiй Леонов у березнi 1965-го року пiд час першого виходу у вiдкритий космос у скафандрi "Беркут". Щоправда тодi у нього виникли певнi труднощi - пiд час повернення в космiчний корабель скафандр роздуло, i Леонов ледве потрапив у космiчний апарат, видаливши половину повiтря iз скафандра. Пiсля цього польоту скафандр навiть довелося переробляти майже з нуля. До речi, перед стартом Гагарiна виявилося, що на його "льотному" скафандрi були вiдсутнi яскравi розпiзнавальнi знаки, i, щоб пiсля приземлення Ю. О. Гагарiна не прийняли за шпигуна (всiм був пам'ятний минулорiчний iнцидент зi збитим американським льотчиком Пауерсом) на вже надiтому на Юрiя Гагарiна шоломi, вивели червоною фарбою напис "СРСР". А свiтлини, якi розмiщували газети, були зробленi пiзнiше.

Що ж стосу╓ться розслiдування причин катастрофи, то спецiальною комiсi╓ю було встановлено, що причиною розгерметизування космiчного корабля став брак вентиляцiйного клапана. Вiн пiд час роздiлення вiдсiкiв передчасно i не санкцiоновано вiдкрився, внаслiдок чого спусковий апарат i розгерметизувався, спричинивши загибель космонавтiв. I вже надалi старт i посадку космонавти здiйснювали лише в скафандрах; а екiпаж зменшили до двох осiб, щоб надати мiсце для установки автономного забезпечення житт╓дiяльностi легких скафандрiв.

Були у Наталi╖ й iншi запитання, на якi навiть бiльш освiчений за не╖ Михайло Лаврентiйович вiдповiдi дати не мiг. А тому бiдкатися, так би мовити, з приводу космiчно╖ трагедi╖ Наталi╖ довелося самiй. А у не╖ i так було зараз досить сво╖х переживань та смутку, подiбних до весняних Михайлових. Адже буквально за кiлька днiв вона мала святкувати вже свiй ювiлей. А ╖╖ ювiлей теж був не рядовим - матерi десятьох дiтей виповнялося 70 рокiв. I чим ближче було до дня ювiлею - 6-го липня - тим бiльш хвилювалася вона сама. Проте Наталiя вiдволiкала себе рiзними приготуваннями до дня святкування. Щоправда, цього разу роботи у не╖ було значно менше, нiж завжди, навiть на буденний, не ювiлейний день народження. Здавалося, чому це так? Та вiдповiдь буда досить проста - iменинницю намагалися саме на такий день народження розвантажити вiд справ Марiчка та Наталi╖на невiстка по брату Миколi Лiдiя (яка й "командувала парадом" - була лише на 7 рокiв молодшою за ювiлярку). Якi то були хвилювання Наталi╖ - за саму органiзацiю свята чи за при╖зд ймовiрних гостей нiкому достеменно було невiдомо. Мабуть, що й того й того було порiвну.

А хвилювання Наталi╖ були недаремнi - був вже розпал лiта, а на вiдпочинок пiд час вiдпустки нiхто з дiтей ще не при╖здив. Мало того, навiть у листах нiхто з них не обмовився про те, що у цю гарячу пору року завiта╓ до батькiв. Отож, мабуть, що i на день народження Наталi╖ Карпiвни навряд чи варто очiкувати великого зiбрання. Так воно, на жаль, i сталося. Гарними рiзнокольоровими листiвками-телеграмами (хоча вибiр ╖х бланкiв на сiльськiй поштi i був невеликий) маму привiтали всi, а ось на самому святкуваннi були присутнi лише мешканцi Кам'янця - знову-таки донька при╖хала та Iлля, який цього разу як би замiнив свого брата Василя, що був на Днi народження батька. I все... А такий стан справ для жiнки був образливим. I якщо Михайло свiй смуток намагався не виказувати, то Наталiя вже ввечерi наступного дня наодинцi зi сво╖м давнiм, якщо не сказати старим судженим дала волю сво╖м сльозам.

-- Ну як же так, Мишко, -- слiзно запитувала вона чоловiка, -- чому дiти почали забувати нас? Невже вони такi невдячнi? Адже ми дали ╖м життя.

-- Заспокойся, Наталiя. Вони не невдячнi, ти не права. Вони ж всi привiтали тебе телеграмами, та й мене теж. Отож вони не забувають нас. А при╖хати ╖м справи не дозволили. Ну, ти ж не плачеш, коли пару рокiв не бачиш тих же Сашка чи Лавра, та й iнших наших дiтей.

-- То iнша справа, -- бубнiла крiзь сльози Наталiя. -- То буднi, так би мовити, а це свято. Я навiть не ображалася б, якщо б мене в iншi роки взагалi не привiтали. Але у такий день...

-- Вони, повторюю, привiтали тебе.

-- Так. Але телеграмами, папiрцями, а не особисто...

-- А тобi замiсть тих папiрцiв обов'язково потрiбен дарунок? -- посмiхнувся Михайло.

-- Та не потрiбнi менi взагалi нiякi дарунки. Для мене самим найкращим дарунком ╓ при╖зд того чи iншого сина та наших онукiв. Про Тоню я не кажу - вона поряд, i вона бiльш чуйна, нiж ╖╖ брати.

-- Не потрiбно iнших дiтей огульно охаювати. Ти вiрно пiдмiтила - просто Тоня поряд, ╖й якась там година часу ╖зди з Кам'янця. А ось iншi дiти значно дальше мешкають, вони зайнятi справами, ╖м не так-то просто вириватися з роботи у буденний день. Та ще й по╖здка забере у них не один день. А вони теж чуйнi, ми не можемо поскаржитись на ╖х виховання.

-- Добре, що хоча б Петро з нами живе, хоча б одна рiдна душа поряд, -- почала вже заспокоюватись Наталiя. -- А ти свого часу i його хотiв кудись подалi вiд нас вiдправити.

-- Та не хотiв я його нiкуди вiдправляти. Я просто хотiв дати йому належну освiту.

-- Я розумiю це. Але ставши, наприклад, iнженером, вiн би в селi не працював. А освiта - то не найперше щастя в життi. Я фактично не освiчена, але я щаслива. Та й Петро щасливий. Заробля╓ вiн нормально, як для сiльського мешканця. А головне вiн щасливий тим, що у нього гарна сiм'я. Ось яка, як на мене, головна цiннiсть у життi - гарна сiм'я, щоб з тобою завжди були рiднi тобi, люблячi тебе й любимi тобою люди. А не якась там освiта чи робота.

-- Ти ма╓ш рацiю, -- зiтхнув Михайло. -- Я вже теж про це думав. I теж радiю, що Петро залишився у селi, що вiн живе з нами.

-- А нашi дiти зростають, -- пiсля певно╖ паузи простягла Наталiя.

-- А як може бути iнакше - роки минають.

-- Та я не про те, не про ╖х фiзичний вiк. Я маю на увазi зростаннi в роботi, у посадах. Он Павлик вже став заступником начальника цеха, -- Павло й справдi сповiстив батькiв, що з середини червня вже працю╓ заступником начальника цеху. -- А це велика посада? -- запитала Наталiя у чоловiка.

-- Ну-у, досить пристойна. Та й Павло вже не хлопчина, йому вже у тому ж червнi 38 рокiв виповнилося. Так що все нормально. Ну, може стати, хiба що, при хорошiй роботi i начальником цеху. Та це буде, скорiш за все, його професiйна вершина, -- зiтхнув Михайло, згадавши, як свого часу Павлик казав, що вiн буде середньою людиною. -- Без вищо╖ освiти надалi його зростання навряд чи буде. Та й так непогано для людини, що закiнчила лише технiкум.

Поступово, дня за 2-3 Наталiя вже повнiстю заспоко╖лася. Крiм того, вона сподiвалася, що бiльше, нiж половина лiта попереду, а тому ще когось побачить iз сво╖х далеких за проживанням, але таких рiдних близьких - хтось все ж таки при╖де у вiдпустку вiдпочити у селi та побачитись з батьками.


* * *


Та ось вже пролетiло лiто i навiть перший мiсяць осенi. А нiхто з дiтей за цей час в селi так i не з'явився, хiба що на вихiднi ще по разу навiдувались до рiдно╖ домiвки Антонiна та Павло зi сво╖ми сiм'ями. Та Наталiя Карпiвна вже давно звикла до подiбних вiзитiв Тонi та Павлика, а тому й не вважала це якимось дивом. Для не╖ несподiваним дивом був би при╖зд когось з iнших п'ятьох дiтей, але такого дива поки що не сталося. За всi роки це був фактично перший раз, коли у травнi, влiтку чи у вереснi на вiдпочинок у вiдпустцi в рiднiй садибi не побував хтось iз дiтей Золотаренкiв.

Та це було саме поки що. Оскiльки те, що сталося на початку жовтня не очiкувала не лише сама Наталiя, але навiть Михайло. Без всякого попередження у село один за одним почали з'╖жджатися сiм'╖ всiх семи iногороднiх дiтей пристарiлого вже подружжя. ╥х мама не вiрила сво╖м очам: спочатку одесит Лаврентiй, потiм - кияни Iлля та Василь, а пiзнiше - ужгородець Микола, i навiть "чехословак" Олександр. I при╖хали вони не на один день, а щонайменше на тиждень-два - ось на коли у них були призначенi вiдпустки. Це дiйсно був неочiкуваний сюрприз, але вiн мав статися. Дiти нiбито змовилися одночасно взяти вiдпустки саме на початку жовтня. Та слово нiбито у цьому разi було зовсiм недоречним, бо вони й дiйсно змовилися. Ще 2 роки тому, коли у липнi Лаврентiй з сiм'╓ю при╖жджав з Одесько╖ областi у вiдпустку до батькiв, вiн довго про щось шепотiвся з Петром. Те, що при╖дуть ще й Тоня з Павликом, мама вже не сумнiвалася - вона пiсля при╖зду перших дорогих гостей, а то були Лаврентiй з киянами, вже все зрозумiла. Зрозумiв i Михайло. I цей сюрприз повнiстю виправдовував всю "неуважнiсть" дiтей до ювiле╖в тата чи мами. Виправдовував тим, що то були, нехай i дорогi дiтям ювiле╖ батькiв, але поодинокi. А за пару днiв мав вiдбутися вже дiйсно родинний ювiлей, та ще й який - "золоте" весiлля у батькiв. Восьмого жовтня виповнювалося 50 рокiв, як у парi дружньо й щасливо жили разом Михайло Лаврентiйович та Наталiя Карпiвна Золотаренки.

Так, саме Лаврентiй з Петром i були, так би мовити, застрiльниками, органiзаторами цього родинного свята. Вони того ж року розiслали сво╖м братам та сестрi листи з поясненнями, а також попрохали тих заздалегiдь потурбуватися про те, щоб у всiх у них вiдпустка у 1971-му роцi була саме у жовтнi. Звичайно, Наталiя з чоловiком теж планували вiдзначити свiй ювiлей, але у компанi╖ хiба що родинних односельчан. Вони навiть не гадали, що ╖х дiти пам'ятають цю дату. А тi не лише ╖╖ пам'ятали... Господи, якби хто лише знав скiльки слiз знову довелося пролити Наталi╖ Карпiвнi, але то вже були сльози радостi, щастя. Розчуленим був таким подарунком дiтей i Михайло Лаврентiйович, а це й був для нього з дружиною подарунок, дуже дорогий подарунок. Наталiя зi сльозами на очах постiйно дякувала дiтям за таку негадану для не╖ радiсть. А тi просто заспокоювали маму. Та за всiх них висловився найстарший з дiтей. Ось якими словами заспоко╖в маму Лаврентiй:

-- Мамо, ми завжди любили, любимо й будемо любити вас з татом. Та по-iншому й бути не може - адже саме ви дали нам життя, -- син майже повторив маминi слова, якими вона жалiлася пiсля свого дня народження чоловiковi. -- I ми не лише любимо вас, ми вас дуже поважа╓мо, бо ви нас виростили i добре виховали. Ми завжди будемо вас навiщати, в мiру наших можливостей, бо по-iншому теж не можемо. Адже тут нашi корнi, нашi пороги. -- А далi Лаврентiй проспiвав: "Мене водило в безвiстi життя, та я вертався на сво╖ пороги". -- Це були рядки iз популярно╖ укра╖нсько╖ пiснi "Два кольори", яка була написана у 1964-му роцi на музику Олександра Бiлаша; слова Дмитра Павличка. Першим виконавцем пiснi був Дмитро Гнатюк. Пiсля чого Лаврентiй закiнчив свою тираду наступними словами, -- i ми завжди будемо вертатись на сво╖ пороги.

За кiлька днiв до родинного свята, коли стало остаточно зрозумiло, що з'╖дуться всi дiти, Михайло Лаврентiйович почухав потилицю й стурбовано звернувся до Петра:

-- Це все, звичайно, дуже добре, що при╖дуть всi. Але тобi потрiбно було заздалегiдь попередити нас про це.

-- Е, нi. Тодi сюрприз не вдався б.

-- Сюрприз, це, звичайно, непогано, але тепер у нас можуть виникнути проблеми.

-- Якi ще проблеми? Не буде нiяких проблем.

-- А я гадаю, що можуть бути. Помiркуй сам. Нас збереться загалом чоловiк тридцять, а то й того бiльше. Де ми всi розмiстимося - i за столом, i на ночiвлю?

-- Ну, тридцять осiб навряд чи буде. Не всi при╖дуть з дiтьми, я маю на увазi з тими, що навчаються в школi. Ти вже й сам, батьку, це помiтив.

Петро у цьому мав рацiю. Так, наприклад, родини i Лаврентiя, i Тонi, -- тi були першими гостями (разом з Iллею та Василем), -- при╖хали без сво╖х школярiв. Антонiна, можливо, могла при╖хати й пiзнiше, адже мешкала поблизу, та вона навiдалась ранiше, щоб допомагати мамi. Що ж стосу╓ться школярiв, то в цiлому у старших класах навчалися дiти Лаврентiя (донька), Антонiни та Олександра, у молодших класах - Павла й тих же Антонiни та Олександра. В цiлому у школi зараз навчалося дев'ятеро онукiв Наталi╖ та Михайла, ще четверо до школи поки що не доросли, а тро╓ - "переросли". Дво╓ з них - сини Антонiни та Лаврентiя - навчались вже у ВНЗ. Та вони теж були на святi бабусi й дiдуся - студентiв 3-го курсу вже не дуже лякали кiлька днiв пропуску занять. Ганна ж, донька Олександра та Гульнари минулого року по завершенню навчання в школi стала працювати офiцiанткою в гарнiзоннiй офiцерськiй столовiй - не хотiла вона поки що полишати батькiвську сiм'ю, та й мешкати в ЧССР ╖й подобалось. Отож, за пiдрахунками не буде на ювiле╖ у бабусi та дiдуся саме 7-х школярiв, оскiльки мешканцям Зеленче - старшiй доньцi та сину Петра i Марiчки - школа не була на завадi. А ось тих, хто мешкав вдалинi вiд iсторично╖ батькiвщини сво╖х батькiв, таки довелося тимчасово залишити пiд опiкою (з проживанням) сво╖х друзiв, у яких сини або доньки були приятелями ╖х дiтей. Саме тому дехто з дiтей Наталi╖ та Михайла i не планував довго вiдпочивати в селi, поспiшаючи до сво╖х дiтей, до мiсця проживання сiм'╖.

-- Все це так, -- скрутно покачав головою батько, -- але однак пiд тридцять осiб все ж буде, а то й бiльше. Наших з мамою дiтей, та ще й кожен зi сво╓ю парою, буде шiстнадцятеро, онукiв з десяток ма╓ бути, та нас дво╓.

-- Я вже прикинув - буде 27 чоловiк. Але для дошкiльно╖ малечi ми накри╓мо окремий стiл. Отож дорослих буде ледь за 20, ну, нехай осiб 22-23. У нашiй просторiй вiтальнi на 20-25 осiб мiсця за столами буде досить. Столи знесемо з iнших кiмнат.

-- Добре. А iншi гостi?

-- Якi ще iншi? Це ж лише наше свято, ваше свято. Хiба ви ще когось будете запрошувати?

-- А мамин брат Микола з Лiдою, а ╖╖ сестри Марiя та Катерина - це що, не наша родина? Вони 50 рокiв тому були на нашому весiллi, то чому ╖м не бути й зараз. Я не знаю, звичайно, чи при╖де з Дуна╖вцiв Катя, але й так народу додасться чимало. Сiм'╖ Миколи та Марi╖ - це ще майже пiд десяток чоловiк.

-- Так, я про них i не подумав, -- скрушно покачав головою тепер вже Петро. -- Та вони ночуватимуть вдома, а за столами якось ми всi розмiстимося. Я сьогоднi ж з Лавром, Iльком та Васильком займусь столами у вiтальнi. Все розставимо й пiдраху╓мо. Та я впевнений, що всi помiстяться.

-- Добре. Я теж гадаю, що за столами ми якось та розмiстимося. А ночiвля? Крiм нас з вами однак потрiбно розмiстити понад 20 осiб.

-- У двох кiмнатах бiльшiсть розмiститься - наша кiмната й та що й так призначена для гостей. У однiй кiмнатi будуть спати особи жiночо╖ статi, у iншiй - чоловiчо╖. Теж за сьогоднi-завтра ми, мужики, все зробимо, пiдраху╓мо... Якщо не будуть вмiщатися, то кiлька осiб можуть забрати до себе тi ж дядечко Микола й тiтонька Марiя. Малих дiтей вони можуть точно забрати.

-- Е, нi-нi, -- почули раптом батько з сином голос Наталi╖ Карпiвни. Виявля╓ться, що вона прислухалася до чоловiчо╖ розмови. -- Нiкуди малеча з нашо╖ домiвки не пiде. ╥м у чужих стiнах лячно буде. Вони будуть ночувати у нашiй спальнi, вона простора. Тим паче, що малечi, навiть разом з тво╖ми дiтьми, дошкiльнят я маю на увазi, не так вже й багато - лише четверо. Та й те ми ще не зна╓мо, чи при╖де Микола зi сво╓ю малечею. Скорiш за все вони залишаться з батьками Оленки. Так що ти, Петько, з братами прикинь розставлення спальних мiсць i у нашiй кiмнатi.

-- Добре, це не проблема. Так навiть краще.

-- Так, тодi ти, Петько, за все це й вiдповiда╓ш, -- суворо мовив в сторону сина Михайло Лаврентiйович. -- Не Лавр, як самий старший з вас, а саме ти, бо ти мiсцевий, ти зараз краще всiх розбира╓шся у сiльськiй обстановцi. З тебе я й питатиму, у разi чого. Прикиньте з братами, можливо, якiсь ще й нари подiбнi до лiжок доведеться сколотити. Постiльно╖ бiлизни-то у нас досить буде, а ось лiжок... - не знаю. Не будеш же ти зносити ╖х з усього села чи у сусiдiв брати.

-- Тату, я вже це питання давно обдумав. Все буде в нормi.

-- Ну, добре. Я знаю, що ти мужик хазяйновитий, а тому й вiрю, що все дiйсно буде в порядку.

I ось за якихось 3 днi всi приготування були завершенi, й настав день свята. З'╖халися всi дiти ювiлярiв, при╖хав з ЧССР у вiдпустку (i на родинне свято) i Олександр зi сво╓ю старшою донькою Ганною. При╖хала з Дуна╖вцiв навiть сестра Наталi╖ Катерина, без дiтей, але з чоловiком, щоправда, вiн був у не╖ вже другим. Вона вийшла за нього, теж вдiвця, замiж наприкiнцi 40-х рокiв - перший ╖╖ чоловiк загинув на вiйни. Як виявилося, ╖╖ запросив вiд iменi сво╓╖ мами (як би виправляючи свою провину, що забув про ╖╖ рiдню) Петро, пославши в один iз днiв у райцентр найменшого брата Василька. З райцентру в село й назад, як i у бiльшiсть iнших навколишнiх населених пунктiв, вже ходив автобус. За столом ювiлярам було вiдведене почесне мiсце. Наталi╖ у чепурнiй сукнi онуки надiли на голову ще й вiнок з осiннiх квiтiв, а дiдуся заставили надягти, як той не опирався, святковий мундир залiзничника.

Розпочав торжество старший син ювiлярiв Лаврентiй, який тепло привiтав батькiв iз знаменною для них датою - не так вже й багатьом людям вда╓ться прожити у парi пiв вiку. А потiм вiн ще проспiвав коротеньку пiсеньку:

Як менi вас не любити, тату рiдний, нене?

Та ж ви мене згодували, дба╓те про мене.

Та ж ви мене згодували власними руками;

Ой нема то нiде в свiтi, як в тата i мами.

Тато розуму навча╓, мама приголубить,

Нiхто мене так на свiтi, як вони не любить.

Коли всi тi, хто зiбрався за святковими столами випили та вкинули щось iз ╖жi в рот, батько запитав сина:

-- А що це за вiршик ти нам прочитав, чи пiсеньку? Не чув я за свого життя такого привiтання.

-- Це стара народна пiсня, я, чесно кажучи, ледве вiдшукав вiршоване привiтання для такого випадку. Я навiть не знаю, чи це всi ╖╖ рядки чи ╓ ще якiсь. Так що звиняйте.

-- Та нi-нi, все нормально, -- посмiхнувся ювiляр. -- Нормальне привiтання. То я просто поцiкавився.

А далi слово взяло старше поколiння - сестри та брат Наталi╖ Карпiвни. Пiсля цього продовжилися знову привiтання дiтей Золотаренкiв та ╖х суджених. Коли ж слово дiйшло до Миколи, то вiн поздоровив маму з татом наступними словами, яких його навчили, як вiн потiм пояснив, мiсцевi ужгородськi мешканцi:

Сьогоднi у нас в хатi радiсне свято -

Золоте весiлля у мами i тата.

Ми дружно зiбралися вас привiтати,

Здоров'я i щастя обом побажати.

Спасибi, рiдненькi, за щирiсть сердечну,

За руки робочi, недоспанi ночi.

Бажа╓мо щастя, добра i тепла,

Здоров'я мiцного, радiсних днiв

На многая i благая лiта!

Оскiльки родинних гостей було дуже багато - святкування розпочали о 15-й годинi, щоб всi могли висловитися - то ювiлярам довелося вислухати дуже й дуже багато при╓мних слiв на свою адресу. У Наталi╖ Карпiвнi очi блищали вiд задоволення й гордостi за сво╖х дiтей, хоча iнодi в них проблискували й радiснi сльозинки. Були також i вигуки "Гiрко!", яке ж весiлля без них - нехай навiть i "золоте". I ювiляри радiсно цiлувалися. Михайлу Лаврентiйовичу пiсля кiлькох тостiв дозволили нарештi зняти свiй трохи душний для такого гурту народу мундир i залишитись лише у сорочцi - ?краватку теж дозволили зняти. Хоча до того найстарший його син Лаврентiй, увiковiчив сво╖м фотоапаратом щасливу пару ювiлярiв. У старому родинному фотоальбомi було лише декiлька професiйно виконаних дово╓нних свiтлин, та й гарних пово╓нних свiтлин до цього часу було не так вже й багато - у молодших дiтей лише на початку 60-х рокiв з'явився простенький фотоапарат "Смена".

Багато фотографував старший син i пiсля цього, а тому невеличкий сiмейний альбом пiсля цього свята, мабуть, точно доведеться замiняти, купивши вже бiльшого об'╓му. Та фотографував саме Лаврентiй не тому, що був найстаршим серед братiв, а тому, що у нього був дуже гарний дзеркальний фотоапарат "Praktica", який Золотаренко купив ще пiд час свого перебування в НДР. Це була перша в ╢вропi малоформатна однооб'╓ктивна дзеркальна камера з визначенням експозицi╖ через об'╓ктив (система TTL). I випускався цей фотоапарат саме у тому мiстi, де ще донедавна служив Лавр - на пiдпри╓мствi "VEB Pentacon Dresden". Та справа була навiть не в самому фотоапаратi. В тiй же НДР чи навiть СРСР зараз теж вже були непоганi фотокамери. Нiмеччина (щоправда ФРН), наприклад, випускала всесвiтньовiдомий фотоапарат "Leica" ("Лейка"), який був розроблений ще у 1913-му роцi Оскаром Барнаком. Це була перша робоча фотокамера, яка використовувала 35-мм плiвку. Об'╓ктиви Leica першого поколiння довгий час залишалися неперевершеними i визначали особливу якiсть фотоапаратiв. Але цим iм'ям називали також i один з фотоапаратiв, що випускався в СРСР - "ФЕД". Так, це була та сама "Лейка", про яку спiвалось у широковiдомiй "Пiснi вiйськових кореспондентiв", авторами яко╖ були поет Максим Леонiдов (багато хто безпiдставно вважа╓ ╖╖ автором К. Симонова) та композитор Матвiй Блантер - фотоапарат, з яким радянськi фотокореспонденти пройшли всю Велику Вiтчизняну вiйну:

От Москвы до Бреста

Нет такого места,

Где бы ни скитались мы в пыли.

С "Лейкой" и блокнотом,

А то и с пулеметом

Сквозь огонь и стужу мы прошли.

Невже Радянський Союз випускав нiмецькi фотоапарати "Лейка"?.. А таки випускав, хоча й не саму "Лейку", а подiбний ╖й фотоапарат. Справа у тому, що у 1934-му роцi копiю "Leica II" почали виробляти в Харковi на заводi трудкомуни iменi Фелiкса Едмундовича Дзержинського (згодом Харкiвський машинобудiвний завод "ФЕД"). Та фронтовi журналiсти й поети знали про таку метаморфозу, а тому спочатку й називали фотоапарати "ФЕД" на нiмецький лад.

Так ото ж, справа була не в самому фотоапаратi, за вiдповiдно╖ квалiфiкацi╖ можна було робити гарнi свiтлини й камерою "Смена". Просто Лаврентiй фотографував на поки що не дуже вiдому пересiчному громадянину СРСР кольорову негативну фотоплiвку ORWOCOLOR, яка також випускалася в НДР на фiрмi ORWO i якою свого часу завбачливо запасся Лаврентiй. Вiн також пообiцяв, що обов'язково зробить кольоровi свiтлини з цього свята й достатню ╖х кiлькiсть вишле бандероллю на адресу батькiв. А брати й сестра зможуть взяти собi тi, що ╖м сподобаються, коли будуть при╖здити в село у вiдпустку, чи на ╖х прохання батьки з листами вишлють ╖м фото.

Та навiть святковий день був не резиновий, i хоча свято затяглося допiзна, закiнчився й вiн. Та цим проведеним днем залишилися задоволенi всi - i ювiляри, i ╖хнi гостi.


РОЗДIЛ 13


Життя чудове й дивовижне


Свято завершилося, але вiдпустки у бiльшостi дiтей ювiлярiв продовжувалися. А тому надалi вони вже просто, як то було завжди, вiдпочивали. Наступного дня пiсля свята всi обмiнювалися спогадами i думками про день попереднiй. I визнали, що вiн дiйсно пройшов на славу, був вдалим - i за столами всi нормально розмiстилися, i з ночiвлею був повний порядок. Та ось якраз з останнiм це було дещо дивним - сiм'╖ хоча й вимушено, але ж були роздiленi. Та всi таким розмiщенням були задоволенi. Вечорами чоловiки бiльше часу проводили саме у сво╖й "чоловiчiй" кiмнатi, де вони розповiдали про свою роботу, службу, рiзнi випадки з життя, та й взагалi травили рiзнi байки або ж реготiли вiд анекдотiв, часом не таких вже й пристойних. Ну, що говорити, це була саме чоловiча компанiя на дозвiллi. Та ще й сугубо родинна - брати з кiлькома сво╖ми дорослими дiтьми та ╓диним зятем Андрi╓м - чоловiком сестри. Вони навiть бiля телевiзора не засиджувались, хiба що збиралися перед його екраном лише о 21:00 щоб послухати новини - вже четвертiй рiк у цей час на екранах з'являлася заставка улюблено╖ всiма програми "Час", яка почала свою дiяльнiсть з 1-го сiчня 1968-го року. А ось молоде поколiння вечорами бiльше часу проводили перед екранами телевiзора, передивляючись кiнофiльми, або ж просто гуляло селом, не забуваючи на вихiднi ще й завiтати до сiльського клубу.

Але що було ще бiльш дивним, так це те, що таке ж подiбне зiбрання в однiй кiмнатi жiночо╖ компанi╖ теж дуже сподобалася прекраснiй станi, i, мабуть, навiть ще бiльше, нiж ╖х чоловiкам. Це було дивним ще й тому, що вони в принципi були зовсiм чужi одна однiй, об'╓днанi у рiзнi роки лише завдяки ╖хнiм чоловiкам - та це все ж другорядна спорiдненiсть. А з "жiночо╖" кiмнати часом теж лунали досить голоснi розмови, iнодi й смiх, та iнодi було й притаманне жiнкам майже шепотiння. Якби хтось прислухався до розмов у цiй кiмнатi, то почув би як педагог Оксана, дружина Павла одного разу емоцiйно вигукувала:

-- О, Боже! Як добре, що у нас зараз зiбралася саме така наша, жiноча компанiя. Як довго вже такого не було! Я зараз неначе повернулася у свою молодiсть, коли пiд час навчання в iнститутi разом з кiлькома дiвчатами жила в однiй кiмнатi. Як же нам тодi добре було! I про що ми тодi тiльки не розмовляли. Це були саме нашi дiвчачi, жiночi розмови. А зараз навiть з чоловiками не про все поговориш, та ╖м часом нашi роздуми чи переживання не дуже-то й цiкавi. Це просто чудово, що ми зараз разом зiбралися. Ми тепер, як менi зда╓ться, навiть стали ближчими, рiднiшими.

Ось так духовна жiноча спорiдненiсть i переростала у спорiдненiсть фiзичну, родинну. I жiнки, якi зараз волею долi булi "зачиненi" у спiльнiй кiмнатi, неначе й справдi бiльш по-родинному зблизилися, стали як би добрими подругами, хоча ранiше подiбне не завжди й вiдчувалося. Тим паче що вiковий промiжок у жiнок був як для ╖х статi не таким вже й малим. Та зараз вони не звертали на це уваги. Вони навiть стали не стiльки подругами, скiльки немов би сестрами, нехай i зведеними, та все ж сестрами.

Та гостi не лише просто вiдпочивали разом з батьками, але й дiлилися сво╖ми новинами. А новин у дiтей було поки що мало - дiти (онуки ювiлярiв) пiдростали, а у батькiв якихось змiн у ╖х роботi поки що не було. ╢дина й досить серйозна змiна у цьому планi вiдбулася лише у Iллi - восени вiн поступив-таки в очну аспiрантуру при Ки╖вському науково-дослiдному iнститутi автоматизованих систем у промисловостi. Вiн сповiстив про цю визначну подiю у сво╓му життi досить коротко, тому що за цей час ще й сам детально не встиг ознайомитися зi сво╖м новим мiсцем роботи, а точнiше навчання. Хоча з нового року, як йому пообiцяли, вiн стане й працювати - враховуючи його стаж роботи на серйозному заводi, буде зарахований на ставку молодшого наукового спiвробiтника. I звiльнився з роботи Iлля iз записом у трудовiй книжцi: "...у зв'язку зi вступом до аспiрантури", до того ж не "за власним бажанням", а "за угодою сторiн".

Натомiсть Iлля розповiв деякi столичнi новини, у тому числi i майбутнi. Наприклад, вiн сказав батькам, що невдовзi йому з Надi╓ю стане легше добиратися до центру Ки╓ва а також у iншi його мiкрорайони - перед Жовтневими святами мають бути вiдкритi три новi станцi╖ ки╖вського метрополiтену; "Жовтнева", "Нивки" та "Святошино". У зв'язку з цi╓ю подi╓ю вiн навiть розповiв батькам цiкаву сторiнку з iсторi╖ ки╖вського метро - воно, як це не дивно, почалося (чи мало б початися) ще наприкiнцi ХIX-го столiття, коли у 1884-му роцi, вперше в Росiйськiй iмперi╖ було розглянуто проект пiдземного позавуличного транспорту. За його планом саме у Ки╓вi вiд набережно╖ Днiпра тунелi повиннi були пройти через Поштову площу до залiзничного вокзалу. Втiм, депутати Мiсько╖ Думи вiдхилили цей проект - мабуть, за таким ╖х рiшенням стояли не лише економiчнi причини, а й просто рiзнi банальнi домисли.

А ось новi станцi╖ метро цього року дiйсно будуть вiдкритi 5-го листопада. Пiсля цього дещо спроститься для Iллi не лише шлях до центру столицi, але й маршрут до мiсця проживання його брата Василя. Вiн, звичайно, не стане значно легшим (бо станцiй метро в сторону Солом'янки чи тих же Жулян не буде), та все ж скоротиться у часi. Швидше й зручнiше стане добиратися Iлля й до мiсця сво╓╖ роботи, а у нього на вiдмiну вiд його дружини час до роботи забирав чимало часу.

Що ж стосу╓ться Надi╖, то вона на початку сво╓╖ лiкарсько╖ кар'╓ри працювали взагалi досить близько вiд мiсця проживання - у дитячiй полiклiнiцi N 5 по вулицi Салютнiй. Та ╖й не подобалась нi робота у полiклiнiцi, нi сама полiклiнiка. А тому через 3 роки за допомогою свого тата вона перейшла працювати у дитячу лiкарню теж пiд N 5, яка розташовувалася на вулицi Вернадського (пiзнiше вулиця отрима╓ вже назву бульвар Академiка Вернадського). А це був вже сусiднiй Святошинський район. Та на вiдмiну вiд чоловiка вiдкриття станцiй метро "Нивки" та "Святошино" не внесло для Надi нiяких змiн у маршрутi про╖зду до роботи. Надiя на роботу ╖хала трьома (а iнодi i двома) видами транспорту: спочатку тролейбусом до проспекту Перемоги, потiм автобусом до початку вулицi Вернадського, а потiм знову автобусом (а у хорошу погоду й пiшки) вже до мiсця свого призначення. Вiд метро "Святошино" (а точнiше вже за залiзничним мостом) починався маршрут автобуса, який проходив i по вулицi Вернадського. Так, три види транспорту, але часу по╖здка забирала не так вже й багато, бо вiдстань по столичним мiркам була невеликою. А тому не було для Надi╖ нiякого сенсу добиратися тролейбусом до проспекту Перемоги, там сiдати у метро (а станцiя знаходилася саме там) i ╖хати лише одну зупинку, щоб сiсти на автобус, якщо туди лише пару зупинок i наземного транспорту. Ось такими були столичнi реалi╖.

Та поступово, начебто i непомiтно, спливали i днi жовтня. Невдовзi один за одним почали роз'╖жджатися до мiсць сво╓╖ роботи (служби) й проживання гостi. I вже до початку наступного мiсяця Наталiя Карпiвна та Михайло Лаврентiйович знову залишилися лише у компанi╖ Петра з Марiчкою та трьох онукiв - молодшенькiй Катрусi виповнилося 3,5 рочки. Минули свята з радощами, настали сумнi буднi, якi трохи розвiювалися для старших Золотаренкiв забавами з онуками.


* * *


Та ось наступний мiсяць року 1971-го принiс в оселю Золотаренкiв чергову радiсть, яку вони вже заздалегiдь чекали (здогадувалися - навiть знали, що це станеться - ще з дня свого ювiлею) - в серединi грудня у Василя та Анастасi╖ народилася донька, яку назвали Дар'╓ю, Дариною, Даринкою. Старi Золотаренки з полегшенням зiтхнули - нарештi всi ╖хнi дiти обзавелися сво╖ми нащадками, а саме Настя з Васильком щось трохи затягли з цi╓ю справою - пройшло вже 4,5 рокiв з дня ╖х одруження.

-- Так, ну все - дiждалися ми онукiв по повнiй програмi, -- з полегшенням зiтхнув Михайло Лаврентiйович пiсля тако╖ радiсно╖ звiстки.

-- А чому це по повнiй програмi? -- не погодилися з ним дружина. -- Можуть бути спадко╓мцi ще будь у кого з наших дiтей. Я маю на увазi, звичайно, молодших. Хоча хто зна - я, наприклад, Василька народила у 40 рокiв.

-- Ну, зараз так пiзно жiнки не часто народжують. Та я взагалi не про це мову вiв. Я сказав, що по повнiй програмi, маючи на увазi, що нарештi всi нашi дiти мають вже сво╖х дiтей, самi стали батьками. Тепер нам вже й помирати буде спокiйнiше.

-- А що це ти про смерть став думати? Сам невдовзi казав, що якi там нашi роки. Та й зарано нам ще помирати. Не всього ми ще досягли.

-- Отуди тобi! А що ми з тобою ще можемо досягти, сидячи вже на пенсi╖?

-- Ну, не стiльки, мабуть, досягти, скiльки дочекатися?

-- I чого ж дочекатися? Поки зовсiм немiчними станемо?

-- Ти знову за сво╓... Ми повиннi дочекатися правнукiв. Кажуть, що людина не марно прожила на Землi лише у тому випадку, коли дочекалася правнукiв, коли за нею вже трет╓ поколiння з'явилося. I воно, як на мене, правильно.

-- Ну, можливо, що ти й ма╓ш рацiю. Та я гадаю, що дочека╓мося ми й правнукiв, недовго вже залишилося чекати. I першою на черзi, на мою думку, претенденткою на нашого первiстка правнука ╓ Ганнуся.

-- Мабуть, що так, -- погодилася Наталiя.

-- Так, так. Ганнi, -- доньцi Олександра та Гульнари, -- у тому ж мiсяцi, що й тобi виповнилося вже 18 рокiв. Ранiше вона вважалася б вже дiвкою на виданнi. -- Так, у сьогодення дiвчата виходять замiж вже зазвичай трохи пiзнiше, та все ж чекати, я гадаю, не довго.

-- А чому ти так вважа╓ш?

-- Та ти ж бачила ╖╖ - дiвчина-красуня. Вона ж успадкувала вiд Гульнари та Сашка найкращi риси. I що, вона довго буде ходити незамiжньою? Та ще й в осередку молодих офiцерiв, у яких напевно вже слинки бiжать вiд одного ╖╖ виду. Та ще й працю╓ вона в офiцерськiй столовiй, постiйно крутиться в офiцерському середовищi. Не пiшла ж навчатися далi у ВНЗ чи технiкум, а залишилася у Чехословаччинi. I я гадаю, не просто тому, що не захотiла залишати батькiв чи чужу для не╖ кра╖ну. Мабуть, що мала й сво╖ плани.

-- Ой, Мишко! Не набалакуй на нашу унучку. Те, як ти про це говориш, якось не зовсiм при╓мно звучить. Ганнуся не легковажна дiвчина, не може у не╖ голова бути забитою лише молодиками-офiцерами.

-- Та я й не кажу, що у не╖ всi помисли лише про це. Хоча яка дiвчина не мрi╓ про створення сво╓╖ сiм'╖? I то вiрно. Та й не все залежить вiд не╖, а точнiше вiд ╖╖ розуму. У такiй справi головне рiшення буде за ╖╖ серцем, а не за розумом.

-- Мабуть, що так, -- знову погодилася з чоловiком дружина.

-- Ото ж бо воно i ╓. Та я нiчого поганого i не хотiв сказати. Зрештою, той же молодий лейтенант чи старший лейтенант колись може стати й генералом, а Ганнуся тодi буде дружиною генерала. То що в цьому поганого? Он Гульнарi добре живеться з Сашком, хоча вiн поки що й не генерал.

-- Менi щось не дуже й вiриться, що Сашко стане генералом.

-- Менi теж. А ось Лаврентiй точно буде генералом, а ти станеш мамою генерала.

-- Дожити б до цього моменту.

-- Та доживеш. Лаврентiю лише один крок залишився до цього. Вiн вже полковник, а змiнивши в черговий раз мiсце служби згодом точно генералом стане. А вiн в Одеському окрузi вже половину свого термiну вiдслужив. Так що рокiв через 3-3,5 може й стати генералом. То хiба для нас це такий вже значний строк - 3,5 роки?

-- Добре, я на це згодна. Та починали ми свою розмову про правнукiв. А хто надалi ще може бути на черзi? За Ганнусею, я маю на увазi.

-- Хто? Ну, ╖╖ старшi двоюрiднi брати навряд чи так вже швидко одружаться. Хiба що, як закiнчать iнститути, чи наприкiнцi свого навчання.

Михайло - син Антонiни Андрiя та Iван - син Лаврентiя з Валентиною були навiть на рiк старшi за Ганну. Та Iванко зараз навчався на 3-му курсi (поступив-таки 2 роки тому) в Одеському полiтехнiчному iнститутi, а Мишко - в Кам'янець-Подiльському педагогiчному iнститутi на фiлологiчному факультетi - значно пiзнiше той стане факультетом укра╖нсько╖ фiлологi╖ та журналiстики. А зараз Михайлик навчався за напрямом iноземно╖ фiлологi╖ (англiйська мова та лiтература). Вiн не пiшов стопами батькiв - iнженерiя чи медицина - а вибрав свiй шлях - хотiв стати перекладачем; або ж планував займатися у якомусь науково-дослiдному iнститутi iноземною фiлологi╓ю. Звiдки у хлопця проявився до цього хист було незрозумiло (нi батько, нi мати iноземними мовами практично не цiкавилися), хоча в школi хлопцю дiйсно краще давалися гуманiтарнi науки. Та бабуся з дiдусем радiли хоча б тому, що обидва онуки здобудуть вищу освiту - молодь зараз все бiльше намагалася закiнчувати 10 класiв.

-- То так, -- вiдреагувала на роздуми чоловiка Наталiя. -- А мо╖й тезцi, -- доньцi Лаврентiя та Валентини, -- та Оленцi, -- доньцi Антонiни та Андрiя, -- зараз поки що лише 16 рокiв. Алi╖ ж, -- молодшiй доньцi Олександра та Гульнари, -- i того менше - лише 15. Так що нам доведеться ще трохи почекати, ще пожити.

-- Будемо ще жити - навiть мо╖ 75 рокiв ще не межа людського життя. Так, Наталя, завершу╓мо, мабуть, це гадання на кавовiй гущi. Неблагодатна це справа - гадання. Життя може внести ще тi сво╖ корективи...

На цьому й дiйсно розмова була завершена. Та й сам дуже багатий на ювiле╖ 1971-й рiк вже теж добiгав свого кiнця. Невдовзi всiх вже очiкувало наступне, дуже при╓мне свято Нового року.


* * *


Черговий 1972-й рiк розпочався для Iллi Золотаренка з того, що 3-го сiчня (перший понедiлок) вiн розпочав свою роботу в НДI вже на посадi молодшого наукового спiвробiтника. На цiй посадi могли працювати особи з вищою освiтою як з науковим ступенем, так i без нього. За наявностi наукового ступеня, закiнчено╖ аспiрантури або вже проходження стажування - нiяких вимог до стажу роботи не пред'являлося. Якщо ж у претендента на посаду наукового ступеню не було, то потрiбен був вiдповiдний досвiд роботи за фахом - не менше 3-х рокiв. Щоправда, iнодi як виняток (при наявностi рекомендацiй рад ВНЗ чи факультетiв) на посаду молодшого наукового спiвробiтника могли бути призначенi й просто випускники вищих навчальних закладiв, якi отримали досвiд науково╖ роботи в перiод навчання. Оскiльки Золотаренко мав вже шiсть рокiв фахового стажу роботи, та й вiк був не такий вже й молодiжний - 32,5 роки - то нiяких складностей в оформленнi його на цю посаду не було. Посадовi обов'язки молодшого наукового спiвробiтника хоча й не були надто вже складними, та все ж носили вiдповiдальний характер. Особа, що обiймала цю посаду, повинна була пiд керiвництвом вiдповiдального виконавця проводити науковi дослiдження i розробки за окремими роздiлами (етапами, завданнями) теми вiдповiдно до затверджених методик. А також брати участь у виконаннi експериментiв, проводити спостереження i вимiрювання, складати ╖х опис i формулювати висновки. Звичайно ж, також паралельно ще потрiбно було вивчати науково-технiчну iнформацiю, вiтчизняний i зарубiжний досвiд з дослiджувано╖ тематики. А ще складати звiти (чи роздiли звiту) за темами або ╖х роздiлами (етапом, завданням) та брати участь у впровадженнi результатiв дослiджень i розробок.

До цього часу, в минулi 4 мiсяцi у Iллi було безтурботне життя в iнститутi. Коли була якась робота в лабораторi╖ або якiсь доручення у вiддiлi, то вiн повнiстю вiддавався роботi. А коли не було нi того, нi iншого, то вiн був, так би мовити наданий сам собi. Вiн просто аспiрант, а тому мiг просиджувати в бiблiотецi, шукаючи матерiал для сво╓╖ майбутньо╖ дисертацi╖, або ж щось писати у самому вiддiлi. До того ж це могло бути i не в стiнах iнституту. Його робочий день нiхто не контролював. Вiн мiг по кiлька днiв i не з'являтися на роботi. Адже це не навчальний заклад, занять у ньому не проводять. А для його наукового керiвника важливим було лише те, щоб вiн сво╓часно виконував затверджений план сво╓╖ аспiрантсько╖ дiяльностi. Це було дуже зручно для Золотаренка. Та ще й практично, тому що його, наприклад, навряд би так просто вiдпустили з роботи на ювiлей батькiв, якби вiн вже працював на штатнiй посадi - для вiдпустки нiяких пiдстав поки що не було, а тому довелося б вiдпрошуватися з роботи на кiлька днiв. А це було б не дуже-то й гарно усього лише через мiсяць роботи на новому мiсцi. А так Iлля просто сповiстив начальника вiддiлу, а той був i його науковим керiвником, що вiн на кiлька днiв з'╖здить до батькiв на ╖х ювiлей. I Володимир Григорович Iгнатов - такими були реквiзити начальника вiддiлу - без зайвих слiв вiдпустив аспiранта. А ось вже надалi Iллi доведеться просиджувати в iнститутi "вiд дзвiнка до дзвiнка". Та це все компенсу╓ться тим, що Iлля буде отримувати за таке сво╓ "просиджування" непоганi грошi. Таким чином, вiн з Надi╓ю "просидiв на ши╖" ╖╖ батькiв лише 4 мiсяцi. А далi, як Золотаренко i обiцяв сво╓му тестю, вiн знову продовжив сам забезпечувати свою сiм'ю.

А в цiлому рiк 1972-й був вдалим i при╓мним для родини Золотаренкiв. У квiтнi киянин Василь листом поздоровив батька з його черговим днем народженням, i одночасно похвалився тим, що саме у цьому мiсяцi вiн почав вже лiтати на лiтаках АН-24 цiлком самостiйно - вiн був призначений 1-м пiлотом. Звичайно, вiв лiтак не лише один вiн, та й рейси були тi ж самi - мiжобласнi - але тепер Василь Михайлович займав вже лiве пiлотне крiсло i був командиром екiпажу. Для 31-рiчно╖ молодо╖ людини непогане досягнення.

Влiтку ж прийшла при╓мна i радiсна звiстка з Ужгорода - Миколу Золотаренко запросили працювати провiдним iнженером в Ужгородський будiвельний трест. Микола був на 4 роки старший за Василя, але таке його досягнення мало бути досить перспективним. I навряд чи його туди "проштовхнули" - бездара на такiй посадi серйознiй органiзацi╖ не потрiбен. А тому, мабуть, таким чином вiдзначили натхнену працю молодого iнженера-будiвельника, а 35 рокiв для чоловiка - це саме розквiт його можливостей, таланту та працездатностi. I батьки вiрили, що це далеко не остання сходинка на трудовому шляху сина, адже вiн ще до вступу в iнститут ставив собi самi серйознi задачi.

Восени прийшла чергова новина i вiд Iллi, щоправда, не така глобальна i не пов'язана iз його трудовою дiяльнiстю, але зате дуже при╓мна для його мами з татом - у них поповнився склад онукiв. В серединi жовтня Надiя народила хлопчика, якого батьки назвали Геннадi╓м. I як виявилося вже пiзнiше, саме Геннадiй Iллiч Золотаренко стане останнiм онуком Наталi╖ Карпiвни та Михайла Лаврентiйовича. В цiлому у них було 18 онукiв - на вiсiм дiтей, що залишилися живими пiсля вiйни, не так вже й погано, принаймнi "демографiчну норму" вони виконали, навiть з невеличким запасом. Щоправда, цю норму так i не виконали "ледарi" Василько з Настею, у яких так i буде ╓дина донечка Дарина. Та зате цю норму перевиконали Антонiна, Олександр та Петро, у яких було по тро╓ дiтей, а у решти ╖х братiв (Лаврентiй, Павло, Микола, Iлля) - по дво╓. За статевим подiлом у старих Золотаренкiв було 10 дiвчаток та 8 хлопчикiв. А далi ╖м доведеться й справдi чекати вже сво╖х правнукiв.

А так вже швидко, вочевидь, подiбна подiя не станеться. Справа у тому, що та ж Ганна, на яку в цьому планi розраховували (чи просто скорiше прогнозували) Золотаренки, заявила сво╖м батькам, що замiж вона поки що виходити не збира╓ться. Вона сказала, що дружиною офiцера бути не хоче - за сво╖ 19 рокiв вона й так добряче намандрувалася з батьками: Бiлорусiя (яко╖ вона, щоправда, не пам'ятала - дуже малою ще була), Зауралля, Москва, знову Урал, Закарпаття, а тепер ще й ЧССР). Пере╖жджати й надалi постiйно з одного мiсця на iнше вона не бажа╓. ╥й, мовляв, створивши свою сiм'ю, хочеться осiсти на одному мiсцi i спокiйно жити, а не мотатися по всьому Радянському Союзу. Це ще раз пiдтверджувало той факт, що молоде поколiння зроста╓ досить прагматичним, i не бажа╓ вiдмовлятися вiд житт╓вих зручностей, вигод та комфорту. А який комфорт може бути у тимчасовому житлi, що нада╓ться офiцерам у вiйськових гарнiзонах... Донька, скорiш за все, унаслiдувала деякi риси свого татуся, теж прагматика.

Та, як виявилося, Ганну навеснi наступного року все ж чекав черговий пере╖зд. У травнi 1973-го року Олександр написав батькам, що його перевели у Московський вiйськовий округ.

-- Щастить Сашку, -- зрадiла його мама, прочитавши листа, -- то сама Москва, то Московський округ.

-- Ага, так вже й щастить, -- скептично вiдгукнувся Михайло. -- Особливо, коли його в Чехословаччину затурили, звiдки вiн мiг i не повернутися.

-- Але ж обiйшлося. Та й мешкав вiн, з його розповiдей, там непогано. Там же, мабуть, як i в Нiмеччинi краще живуть, нiж у нас. Про Нiмеччину i ти, i Лавр саме так говорили.

-- Чехословаччина - це тобi не Нiмеччина. Не дуже вони розкiшно живуть. То вони лише хотiли жити краще, та не вдалося, -- необдумано бовкнув Михайло, пам'ятаючи, що йому розповiдав Олександр про Захiд, свободу i таке iнше.

-- Що означа╓ хотiли краще, але не вдалося? -- тут же вчепилася у цю фразу Наталiя. -- Як я зрозумiла, там рiзнi позакласовi елементи пiдбурювали народ зламати у кра╖нi соцiалiстичний устрiй. То хiба б тодi було краще? Гiрше ж було б!

-- Ну, не знаю, -- почав невиразно виправдовуватися ╖╖ чоловiк. -- Хто його зна╓, що вони хотiли. Мабуть ╖м здавалося, що так буде краще, -- звiсно ж, Михайло не хотiв переказувати дружинi те, про що йому в приватнiй бесiдi повiдав син. Тим паче, що Сашко навiть пропонував батьку забути ту бесiду. А Наталiя точно такого не зрозумi╓. Толком ╖й Михайло нiчого пояснити не зможе, та й не потрiбна ╖й подiбна iнформацiя.

-- Ага, краще... - скiльки людей загинуло. I чехiв, i наших.

-- Добре, закрили цю тему. Ми з тобою там не були, а тому важко розiбратися у справах чехословакiв. I так добре, що Сашко з сiм'╓ю нарештi звiдти вирвався.

-- Так. Тiльки трохи зарано.

-- Що означа╓ зарано?

-- Ну, я так зрозумiла з розповiдей i Сашка, i Лавра, що офiцерiв переводять на нове мiсце в основному через 5 рокiв. Та й ти це пiдтверджував. А у Сашка п'яти рокiв ще не пройшло, мало б це статися вже наприкiнцi серпня.

-- Наталя, це трохи примiтивнi тво╖ мiркування. По-перше, нiхто так точно тi 5 рокiв не дотриму╓. Ти й сама могла б упевнитись, порiвнявши дати переводiв наших вiйськових дiтей в iншi частини. Тут ти ма╓ш рацiю - в основному через 5 рокiв. Але може бути й ранiше й пiзнiше. Та не це головне. Як на мене, то Сашка, навпаки значно ранiше повиннi були перевести.

-- Це ще чому?

-- Та тому, що вiн в однiй частинi прослужив вже майже 10 рокiв. Так, мiсця рiзнi - то Закарпаття, то Чехословаччина, але ж частина одна i та ж. Щоправда, Сашко не казав, чи вiн служив в обох мiсцях в однiй i тiй же частинi. Але я думаю, що саме в однiй i тiй же. Бо не було сенсу вiдправляти офiцера нiби як на вiйну, перед тим перевiвши його в iншу частину. У таких випадках злагодженiсть, знання сво╖х кадрiв вирiшують все. Отакi-то справи.

-- Хм, можливо, що ти й ма╓ш рацiю.

-- Та, мабуть, що маю. Сашку повезло трохи в iншому - вiн двiчi пiдряд служив понад 5 рокiв в однiй частинi. То в Заураллi, з перервою на Москву. То в Закарпаттi, а далi в ЧССР. Йому пощастило, звичайно, не тому, що довго служив в одному полку, а тому що вiн досить довго знав кадри, якi його оточували, приятелiв, друзiв. Ну, добре. Слава Богу, що тепер Олександр служить в самому центрi СРСР.

Та це зовсiм не означало, що Олександр нiс свою службу у самiй Москвi. Московський вiйськовий округ був оперативно-стратегiчним територiальним об'╓днанням, який дислокувався на територi╖ 18 областей ╓вропейсько╖ частини СРСР. У межах округу було понад 300 великих мiст з сучасною iнфраструктурою. Округ займав територiю бiльше нiж 1.138.000 квадратних кiлометрiв. А це територiя Англi╖, Нiмеччини та Францi╖ разом узятих. Через 30 рокiв на базi двох вiйськових округiв - Московського i Ленiнградського буде створено Захiдний вiйськовий округ (ЗВО). Та все ж, Сашко з дитинства був щасливчиком - так, вiн служив не в Москвi, але й не десь у глибинцi, примiром, Iвановсько╖ чи Ярославсько╖ областей. Вiн служив нехай i не в самiй Москвi, але ж у Московськiй областi, у Пiдмосков'╖. А служив зараз Олександр у мiстi Наро-Фомiнськ, де дислокувалася 4-а гвардiйська ордена Ленiна Червонопрапорна Кантемирiвська танкова дивiзiя (в/ч 19612), з лютого 1984-го року iменi Юрiя Андропова. А сам Наро-Фомiнськ розташовувався на пiвденний захiд вiд Москви - вiд столицi його вiддiляли якихось там 75 кiлометрiв по трасi.

-- У Москвi вони, мабуть, зможуть часто бувати. Москва... -- мрiйливо простягла Наталiя. -- А я не те що у Москвi, а навiть у Ки╓вi лише на весiллях Василька та Iллi була.

-- Ну, у Москвi я теж не був, та не особливо й жалкую. У всiх мiстах, навiть Укра╖ни практично неможливо побувати. А що вже говорити про весь Радянський Союз... Але, якщо ти хочеш, то ми можемо з'╖здити в гостi до Василька з Iллею. В Ужгородi ти була, а до Ки╓ва вiдстань навiть менша.

-- Та нi, Мишко, куди нам вже на старостi ╖здити. Нехай краще дiти та онуки до нас при╖здять. То краще.

-- Ну, як скажеш. А ось те, що Олександр з сiм'╓ю живе поблизу Москви добре ще з одного боку.

-- З якого ще?

-- А ти не здогаду╓шся? Можливо у Москвi Ганнуся вибере собi якийсь навчальний заклад для продовження сво╓╖ освiти.

-- О! То було б добре. Та чи захоче вона...

-- А навiть якщо й не захоче, то однак близькiсть до Москви хороший фактор. Ганнуся не дуже-то поривалася виходити замiж за офiцера. То тепер у не╖ вибiр буде бiльший, значно бiльший. Вибере собi супутника життя на свiй смак.

-- Ось тiльки якщо саме вона буде обирати собi супутника життя, а не навпаки.

-- Ну, будемо сподiватися, що навiть коли будуть обирати ╖╖, то ╖й у цьому питаннi пощастить. Нехай знайдуть один одного.

На цiй оптимiстичнiй, хоча й гаданiй нотi бесiда була завершена.


* * *


Без особливих новин сплив ще рiк. I знову перша значна подiя, теж навеснi, як i минулого року, вiдбулася саме у Олександра Золотаренка. Щоправда, цього разу трохи ранiше, не у травнi, а в березнi Сашко повiдомив, що йому присво╖ли чергове звання полковника. Вiн ще з минулого року обiймав посаду командира полку. Вочевидь, командування за цей час переконалося, що пiдполковник Золотаренко справля╓ться з посадою, отож i присво╖ло йому чергове звання, яке цiй посадi вiдповiдало. I знову у Наталi╖ та Михайла вiдбувся обмiн думок вже на цю тему.

-- Нарештi Сашко наздогнав свого брата у званнi, -- з радiстю i полегшено заявила вона.

-- Я думаю, що це ненадовго, -- вiдверто заявив ╖й чоловiк. -- Лавр уже п'ятий рiк у цьому званнi ходить. Так що, скорiш за все, невдовзi вже й генералом стане. А полковник у 49 рокiв, пiсля 27 рокiв вiйськово╖ служби - не таке вже й велике досягнення. У цьому вiцi багато офiцерiв вже виходять у вiдставку - бiльше 25 рокiв прослужили, пенсiя буде хороша, отож можна i у вiдставку.

-- Ну, не думаю, що Сашко саме зараз пiде у вiдставку.

-- У цьому я з тобою якраз згоден. Навiщо це йому, коли вiн тепер служить поблизу Москви. Якби служив на Сахалiнi чи на Крайнiй Пiвночi, то точно пiшов би у вiдставку. Може, й не цього року, а через рiк, коли 50 виповниться. А у Пiдмосков'╖ можна ще й пожити на казенних харчах, та ще й добрих.

-- Ну, так. Тим паче, що як Сашко написав ще минулого року, тепер вiн вже командир полку. А це ж велика посада!

-- Все, Наталiя, вiдносне. Посада i велика, i не велика.

-- Як це?

-- Та отак. Полковник може займати, як казав менi Лаврентiй, i бiльш високi посади, наприклад, заступника командира бригади або й командира бригади. А може бути навiть заступником командира дивiзi╖. А Лавр зараз саме цю посаду й обiйма╓. Далi у нього на черзi посада командира дивiзi╖, а це вже генеральська посада, так що точно бути йому невдовзi генералом. Сашко, хоча вiн i здорово змiнився, коли служив у Чехословаччинi, з його не такими вже й високими амбiцiями, генералом, мабуть, не бути.

-- Ну то й що. Аби у нього в сiм'╖ все було гаразд. А генерал вiн чи не генерал менi все одно. Аби всi були живi й здоровi. I щоб вони отримували задоволення вiд життя, а не маялися на якiйсь важкiй посадi.

-- Та я з цим згоден. Дiйсно, аби у них все було гаразд. А то ╓ й такi особи з числа тих, хто завзято ганя╓ться за посадами, що ╖х вже порядними людьми важко назвати. А Сашко, що не кажи, людина дуже порядна. А це головне.

-- О! Ось з цим i я згодна.

Надалi лiто, яке планово настало, принесло очiкувану новину вже з мiсця, яке було набагато ближче, нiж Пiдмосвов'я - у червнi закiнчив свою очну аспiрантуру Iлля. У серединi липня вiн разом з Надi╓ю та Наталочкою, якiй восени вже виповниться 5 рокiв, при╖хав в гостi до батькiв. Маленький Гена залишився пiд наглядом тестiв Iллi. Звичайно, у першу чергу Наталiя та Михайло розпитали молоду сiм'ю про ╖х родиннi справи, поцiкавилися як пiдроста╓ ╖х ще не бачений вживу (бачили того лише на свiтлинах) ╖х наймолодший онук, награлися вдосталь з Наталочкою. Та потiм почали цiкавитись i справами сина.

-- Так, аспiрантуру ти закiнчив, -- звернувся до сина батько в один iз днiв перед обiдом, -- Але що це реально означа╓? Що ти вже й дисертацiю захистив, чи принаймнi пiдготував?

-- Нi те, нi iнше, -- з посмiшкою покачав головою Iлля. -- Ти дуже швидко, тату, усього хочеш. Так швидко серйознi справи не робляться. Зазвичай на пiдготування дисертацiйно╖ роботи затрачу╓ться десь рокiв п'ять.

Стосовно цього Iлля мав рацiю, але одночасно це було i не зовсiм вiрно. Так, в основному бiльшiсть аспiрантiв очно╖ (а iнодi й заочно╖) аспiрантури готували дисертацiю за 5 рокiв. Але було чимало випадкiв, коли за сприятливих умов - працюючи безпосередньо за темою майбутньо╖ дисертацi╖ та маючи напрацювання - наполегливi аспiранти вкладалися й у термiн 3-х рокiв.

-- Ну, я ж у сучасних навчальних технологiях не дуже-то розбираюся, -- нiбито виправдовувався Михайло Лаврентiйович. -- Звичайно, що менi дiйсно хочеться якнайскорiше почути про тво╖ успiхи. Тобi вже у цьому роцi виповня╓ться 35 рокiв. А менi й того у двiчi з гаком бiльше. Так що можу й не дожити до при╓мних новин.

-- О! Це ще що почалося, тату? Проживеш ти ще довго, ти чоловiк мiцний. Та й не такi вже великi тво╖ роки - Михайлу виповнилося 78 рокiв - деякi люди й до 90-100 рокiв живуть.

-- То саме деякi, -- зiтхнув Михайло Лаврентiйович. -- Я стiльки точно не проживу. Та й не такий я вже на старiсть мiцний мужик. Серце все частiше прихвачувати стало - менi за мо╓ життя хвилюватися довелося чимало. I по роботi, i за родину - як-не як, а вас десятеро було. Звичайно, найбiльше мамi з вами дiставалося, але й мене не обiйшло. Крiм того, невдовзi ще й добавилося варикозне захворювання судин нижнiх кiнцiвок - свого часу я добряче набiгався на роботу та з роботи, у Нестерiвцi, за тi ж 4 чи 5 кiлометрiв. Добре, що хоч пiсля вiйни пiшки вже мало ходив.

-- Так, я розумiю. Серце - то серйозно... Тим паче, що мама завжди переживала за нас та за сiм'ю вiдкрито, так би мовити. А ти переживав бiльше саме серцем, у душi, не дуже-то виказуючи свого хвилювання. А так воно ще болячiше серцю, бiльшi зарубки на ньому такi переживання залишають.

-- Отож бо воно i ╓. Ти вiрно мислиш. Та годi з цими хворобами. Чи не тема для розмови... Поговоримо краще про тво╖ справи. То коли, все ж, ти захистиш ту свою дисертацiю?

-- Ну, думаю, що через 1,5-2 роки. Це й так, тату, буде досить швидко. Я планую захистити дисертацiю або ж до кiнця наступного року, або ж навеснi 1976-го.

-- Що, ще багато роботи?

-- Та в принципi, не так вже багато практично╖ роботи, скiльки ╓ чимало органiзацiйно╖ роботи. ╢ певнi умови до пред'явлення дисертацiйно╖ роботи на захист. Це i написання наукових статей, i участь у наукових конференцiях.

-- А у тебе з цим були проблеми?

-- Та нi. Вiдповiдно до плану навчально╖ роботи аспiранта зазвичай передбачалася щорiчна пiдготовка 1-2-х наукових статей та ╖х опублiкування у журналах списку ВАК, а також участь у 2-3-х наукових конференцiях з публiкацi╓ю тез доповiдей. I це мною виконувалось. Але все це потрiбно належно оформити. В цiлому у мене робота над дисертацi╓ю успiшно просувалася, для ╖╖ виконання були всi умови - квалiфiкований науковий персонал вiддiлу та належна лабораторна база. В принципi робота вже виконана. Я маю на увазi, що всi експерименти проведенi й теоретичнi викладки зробленi.

-- Тобто залиша╓ться лише оформити роботу? То це ж не так i довго.

-- Вона вже на 75-80 % i оформлена, тато, -- посмiхнувся Iлля. -- Тобто, вiддрукована. Та коли навiть вона буде вiддрукована на всi 100 %, однак це буде поки що чернетка.

-- Отуди тобi! I чому ж це?

-- Тому, що дисертацiя повинна пройти попередню експертизу, перш нiж вона буде представлена ??до захисту. У дисертацiйнiй практицi цей етап прийнято називати попереднiм захистом, або передзахистом. Процедура передзахисту проводиться у послiдовностi, яка спрощено iмiту╓ захист дисертацi╖. В роботу можуть бути внесенi сутт╓вi правки, а це означа╓, що ╖╖ доведеться друкувати заново.

-- А це обов'язково? Нiбито два рази одне й те саме робити?

-- Так, обов'язково. Ти ж сам розумi╓ш, що таку працю одразу начисто не оформиш. А що стосу╓ться самого передзахисту, то вiн вiдбува╓ться не у любий день, а у заздалегiдь призначений - та до призначено╖ дати - восени чи навеснi - ще чимало часу. Передзахист характеризу╓ якiсно новий етап в роботi над дисертацi╓ю, на цьому етапi здобувач представля╓ свою роботу в закiнченому виглядi перед широкою аудиторi╓ю осiб, якi знайомляться з дисертацi╓ю i тим або iншим чином причетнi до захисту. Засiдання, на якому проводиться передзахист дисертацi╖, оформля╓ться протоколом, виписка з якого представля╓ документальне оформлення висновку, яке необхiдне для подальшого руху дисертацiйно╖ роботи. Виписка з протоколу засiдання повинна бути пiдписана головуючим, затверджена керiвником органiзацi╖, в якiй проходив передзахист та скрiплена печаткою, пiсля чого вруча╓ться дисертанту - у конкретному випадку менi.

-- Господи! Скiльки мороки...

-- А як же ти думав. Мороки дiйсно багато, але такi правила. Крiм того, на передзахистi комiсiя повинна вирiшити чи готова у дисертанта робота, i зробити з цього приводу висновок. Вiн вважатиметься позитивним, якщо дисертацiя рекомендована до захисту без iстотних доробок, що вимагають ╖╖ повторного розгляду. Дисертанту може бути вказано на необхiднiсть окремих доробок, пiсля здiйснення, яких робота рекоменду╓ться до захисту. Але цiлком можливе й прийняття рiшення про необхiднiсть внесення iстотних доповнень i змiн. I тодi доведеться щось переробляти, доповнювати, а потiм подавати роботу на розгляд повторно. У найгiршому випадку можуть винести рiшення про повну переробку роботи. Та я впевнений, що у мене в роботi серйозних зауважень бути не повинно.

-- Якщо впевнений, то вже добре. Отже, той передзахист, як ти кажеш, а потiм сам захист дисертацi╖ - i все?

-- I практично все. Щоправда, ╓ ще одна серйозна робота. Потрiбно ще написати автореферат дисертацi╖.

-- А це ще що таке?

-- Це документ, у якому коротко виклада╓ться ╖╖ основний змiст, основнi iде╖ та висновки, показанi вклад автора в проведене дослiдження, ступiнь новизни i практична значущiсть результатiв дослiдження. Якщо казати сво╖ми словами, то це скорочений - значно скорочений, звичайно - змiст дисертацiйно╖ роботи. Автореферат дисертацi╖ ма╓ статус юридичного документа i без нього дисертацiя не може бути допущена до захисту. Тiльки пiсля отримання дозволу на видання автореферату я матиму право на захист дисертацi╖.

-- Так... -- покачав головою Михайло Лаврентiйович, -- роботи у тебе й дiйсно ще вiз та маленька телiжка. Ну, а в цiлому як у тебе справи? Крiм пiдготування дисертацi╖.

-- Та все нормально. Життя, як то кажуть, чудове й дивовижне.

-- Чудове й дивовижне воно у тебе, мабуть, почнеться, коли ти вже захистишся. Ти працю╓ш на тiй же самiй посадi?

-- На тiй самiй. Але, можливо, з осенi вже перейду на вищу посаду - вже не молодшого, а старшого наукового спiвробiтника.

-- А чому можливо?

-- Тут розумi╓ш, тату, яка справа. На посаду старшого наукового спiвробiтника признача╓ться особа, яка ма╓ вищу професiйну освiту i досвiд роботи за вiдповiдним фахом не менше 10 рокiв. У мене 10 рокiв роботи за фахом буде лише восени наступного року. Але ╓ одна зачiпка - якщо претендент на цю посаду ма╓ працi, а це в основному авторськi свiдоцтва на винаходи, або ж вчений ступiнь, то вимоги до стажу роботи не пред'являються. Вченого ступеню у мене поки що нема╓, але ╓ 2 авторськi свiдоцтва на винаходи. Та вони не мо╖ особистi, а у складi кiлькох осiб. А тому я не знаю поки що, як це буде оцiнюватися. Ось тому й можливо. Та у крайньому випадку через рiк я вже точно перейду на посаду старшого наукового спiвробiтника.

-- Зрозумiло. Так, немовби про все я довiдався. Мама вже виглядала нас - мабуть, обiд вже готовий. Так що, пiшли.


РОЗДIЛ 14


Митт╓востi швидкоплинного життя


Повернувся Iлля з вiдпустки до мiсця свого теперiшнього проживання у серединi серпня. Вiддiл був наполовину пустий - не один Золотаренко вiддавав перевагу лiтньому вiдпочинку. У вiдпустцi зараз був i начальник вiддiлу Володимир Григорович Iгнатов. Тимчасово замiщував його старший науковий спiвробiтник Олег Володимирович Балацький, який був правою рукою Iгнатова i фактично його заступником. Сам же Iгнатов мав вийти з вiдпустки у першiй декадi вересня. Золотаренко вирiшив поки що не пiднiмати питання про сво╓ переведення на бiльш високу посаду, розумiючи, що Балацький навряд чи допоможе йому в цьому - кадровi питання завжди були прерогативою сугубо начальникiв рiзних структурних пiдроздiлiв, будь то пiдпри╓мства чи органiзацi╖. Та й коли вже вийшов на роботу Володимир Григорович. Iлля не поспiшав одразу пiднiмати це питання - нехай начальник вiддiлу пiсля вiдпустки трохи увiйде в нормальний ритм роботи як вiддiлу, так i самого iнституту. Почав свою розмову Iлля у четвер друго╖ декади мiсяця - Iгнатов приступив до роботи у понедiлок 9-го вересня. Золотаренко, можливо, ще на кiлька днiв вiдклав би обговорення цього питання, та його у цей день сам запросив до свого кабiнету начальник вiддiлу - мабуть, вже осво╖вся з робочими моментами iнституту. Володимира Григоровича цiкавило питання про те, який стан справ з майбутньою дисертацi╓ю у його пiдшефного. Так, Iлля вже закiнчив аспiрантуру, але обов'язки керiвника дисертацiйно╖ роботи, яку мав виконати Золотаренко, з Iгнатова нiхто не знiмав.

-- Так, Iлля Михайловичу, розповiдайте, як у вас просува╓ться робота з пiдготовки дисертацi╖ до захисту, -- одразу "взяв бика за роги" Iгнатов.

-- Помаленьку просува╓ться. Все йде за планом.

-- Тобто ви ма╓те намiр захищатися найближчим часом.

-- Нi, найближчим часом не вийде, та й у планах пiдготовки дисертацi╖ конкретна дата захисту не прописана. I це зрозумiло - навряд чи хтось зможе прогнозувати точну дату захисту.

-- Це я не гiрше за вас знаю. Нiхто вам конкретну дату не скаже. Та ви самi повиннi бути таким прогнозистом. Ви повиннi намiтити собi певнi рамки з цього питання, окреслити мiнiмальний термiн пiдготовки. Я розумiю, що у цьому роцi нiчого не вийде, дай Боже, щоб ви гарно пiдготувалися до звiту на науковiй радi. Коли вiн у вас намiча╓ться? Я вже не пам'ятаю точно╖ дати.

-- В серединi листопада.

-- Тобто залиша╓ться фактично 2 мiсяцi. Зрозумiло, що про сам захист чи навiть передзахист у цьому роцi мова вже не йде. Але, якщо у вас все готове, а я знаю, що це фактично так, то оформляйте роботу й узгоджуйте дату передзахисту. Тобто з початком нового року це ма╓ вiдбутися. А там, якщо не буде серйозних зауважень до роботи - а ╖х не повинно бути - готуйтесь до самого захисту. I яку дату захисту у наступному роцi ви самi собi накреслили?

-- У наступному роцi? -- трохи збентежено перепитав Iлля. -- Я намiтив собi термiн захисту - максимально вiдтягнутий у часi - весна вже 76-го року.

-- Ого! Здорово ви цей термiн вiдтягли. Так не годиться. Отож я ставлю вам задачу захиститися саме у наступному роцi, а не у позанаступному. Я, звичайно, не кажу, що це ма╓ статися ще ранньо╖ весни - але й не пiзнiше кiнця 75-го року. Хоча можна й пiзньо╖ весни, наприклад, у травнi, або ж восени. Влiтку, як ви зна╓те, захисти не вiдбуваються, бо складно зiбрати кворум - час вiдпусток. Але аж нiяк не пiзнiше осенi. Не затягуйте до зими - вам ще потрiбно до кiнця наступного року отримати вiдповiдний документ, тобто диплом кандидата наук. I взагалi, не окреслюйте собi пiзнi дати, плануйте дати якомога ближчими. А коли накресли ╖х, то з повною вiддачею намагайтеся вкластися у цi термiни. Не зволiкайте, не розмiнюйтесь на дрiбницi. Отож давайте узгодимо попередньо дату вашого захисту: не пiзнiше кiнця жовтня наступного року. Ну, нехай залишимо якийсь невеличкий термiн на непередбаченi обставини. Хоча нiяких непередбачених обставин не повинно бути. Це просто запас на те, що, наприклад, в жовтнi може бути не передбачене засiдання Ради iз захисту, тодi вже на початку листопада. Але всi документи, у тому числi й начисто вiддрукований екземпляр дисертацi╖ ще у цьому роцi повинен лежати у мене на столi не пiзнiше початку грудня - вам потiм ще до передзахисту потрiбно буде опонентiв шукати, а далi вже думати про вiдгуки на роботу. Я вам у цьому також допомагатиму. Але, повторюю, дисертацiю ви ма╓те захистити не пiзнiше осенi наступного року.

-- Ого! Це ж тодi фактично лише рiк залиша╓ться до захисту. А це, мабуть, замало, Володимире Григоровичу. Я можу не встигнути.

-- У календарному роцi 365 днiв, цiлих 365! Це якраз дуже багато. Не зволiкайте, не тринькайте днi - працюйте щодня. I на роботi, i пiсля роботи вдома, i у вихiднi також. Потiм надолужите свiй вiдпочинок.

-- Ну, я постараюся.

-- То й добре. Старайтеся. Я вже казав, що буду вам допомагати. Але лише у тому разi, коли бачитиму, що й ви плiдно працю╓те з цих питань. Домовились?

-- Домовились. А у мене до вас ╓ також одне невеличке запитання. Можна його озвучити?

-- Можна.

-- Я у цьому роцi зможу перейти на посаду старшого наукового спiвробiтника? Щоправда, десятирiчного стажу роботи за фахом у мене поки що нема╓ - лише пiшов десятий рiк - але ╓ науковi працi й авторськi свiдоцтва. Та ви зна╓те.

-- Знаю, -- посмiхнувся Iгнатов. -- Але у цьому роцi ви цю посаду не отрима╓те, а можливо, й у наступному також. Все залежатиме вiд вас.

-- Навiть у наступному не отримую? -- ошелешено перепитав Золотаренко. -- Чому? Хiба я так вже погано працював майже 3 роки на посадi молодшого наукового спiвробiтника?

-- Працювали ви добре, -- знову посмiхнувся Володимир Григорович. -- Причина зовсiм в iншому.

-- I в чому ж?

-- У вашiй особистiй зацiкавленостi.

-- Не зрозумiв. Це означа╓, що я не повинен бути у цьому зацiкавленим, поки ви самi не запропону╓те менi цю посаду?

-- Нi, не так, -- вже й зовсiм розсмiявся Iгнатов. -- Надання вам цi╓╖ посади ма╓ бути для вас стимулом. Я поясню що це за стимул. Ви отрима╓те цю посаду з наступного дня пiсля захисту вашо╖ дисертацi╖. А можливо навiть трохи ранiше - з того дня, коли буде призначена офiцiйна дата вашого захисту, тобто за мiсяць-пiвтора до дня захисту. Тодi вже нiчого не змiниться, ви вийдете на захист. А у тому, що ви успiшно захиститеся, у мене сумнiвiв нема╓. Отож стимулом для вас ма╓ стати якнайшвидше прискорення дня захисту, або ж його узгодження. Це буде для вас другим стимулом пiсля вашого власного прагнення захисту. I цей стимул буде вас пiдганяти. Отож, повторюю, все у ваших власних руках.

-- Тепер зрозумiв, -- покачав головою Iлля. -- Ну й вигадали ви стимул... Але я розумiю, що це дiйсно гарний стимул. Ви ма╓те рацiю. Я згоден.

-- Все, тодi за справу. I повторюю - не гайте жодного дня.

-- Я намагатимусь якнайшвидше захиститися. I не тому, що так вже прагну отримати вищу посаду, а тому що намагатимусь отримати науковий ступiнь. Я йшов до вас в iнститут не за посадами, а за науковою роботою й за дипломом кандидата технiчних наук.

-- Я це знаю. I вiрю, що ви досить швидко досягнете i наукового ступеня, i належно╖ посади.

А далi для Iллi час почав летiти дуже вже швидкоплинно - справ було багато, а того ж часу, щоб виконати все намiчене, обмаль.

На Радi iнституту Золотаренко успiшно доповiв про результати сво╓╖ роботи над дисертацi╓ю пiд час аспiрантури. I його старшi колеги майже одностайно вирiшили, що фактично наукова робота ним виконана, а тому далi йому слiд ╖╖ належним чином оформлювати, домовлятися про призначення наукового опонента, про перегляд дисертацiйно╖ роботи Iллi та про його письмовий вiдгук на роботу. А далi домовлятися й про дату передзахисту.

Та рiк, що вже наближався до свого закiнчення, характеризувався подiями не лише у життя одного Iллi. Ще наприкiнцi червня, майже одночасно з Iллею, закiнчили сво╓ навчання ще 2 представники роду Золотаренкiв. Iванко - син Лаврентiя та Валентини - закiнчив Одеський полiтехнiчний iнститут, а Мишко - син Антонiни та Андрiя - закiнчив Кам'янець-Подiльський педагогiчний iнститут. Та у онукiв Михайла Лаврентiйовича i Наталi╖ Карпiвни були досягнення не лише у планi закiнчення ВНЗ, були вони пов'язанi i з планами майбутнього навчання. Ще у серпнi минулого року Ганна - донька Олександра - поступила у Московський технiкум легко╖ промисловостi, який готував фахiвцiв в областi швейно╖ справи та декору готових виробiв. ╥╖ майбутня спецiальнiсть називалася "Конструювання, моделювання та технологiя швейних виробiв". I як це не дивно, Ганна поступила у технiкум лише через кiлька мiсяцiв пiсля пере╖зду батькiв у Наро-Фомiнськ. ╥й вже на той час виповнилося 20 рокiв, i вона хотiла отримати спецiальнiсть за квалiфiкацi╓ю технолог-конструктор якомога скорiше. Термiн же навчання у технiкумi на базi 10 класiв складав 3 роки. А у Ганни були сво╖ далекогляднi плани - стати не лише технологом iз виготовлення одягу, а можливо, у майбутньому й модель╓ром. Крiм того по закiнченню технiкуму дiвчинi у вiцi 23 роки можна вже буде думати й про створення сво╓╖ сiм'╖.


* * *


Кiнець поточного та початок 1975-го рокiв ознаменувалися для Iллi не лише турботами про передзахист дисертацiйно╖ роботи - то лише квiточки - а скорiш за все, й про основний, ото вже будуть ягiдки. Цього року знову намiчалися родиннi ювiле╖. Нi, не у сiм'╖ Iллi, а у його старших братiв та сестри. Його братам-близнюкам у самiй серединi лiта (14-го липня) виповнялося по 50 рокiв, Антонiнi двома мiсяцями ранiше (7-го травня) - 45 рокiв. А вже восени (30-го вересня) Петру мало стукнути 40 рокiв. Зазвичай на буденнi днi народження брати й сестра поздоровляли один одного або ж гарними листiвками-телеграмами, або ж особисто у телефоннiй розмовi - замовлялася на поштi-телеграфi розмову з iменинником, або ж навiть дзвiнок вiдбувався з домiвки - все частiше сiм'╖ стали обзаводитися домашнiми телефонними апаратами. Дiти-Золотаренки за безпосередньо╖ участi Петра навiть приклали чимало зусиль для того, щоб i у батька з мамою теж встановили телефонний апарат - зручно дiзнаватися про всi родиннi новини. Отож телеграми чи телефоннi дзвiнки годилися у неювiлейнi сiмейнi роки, а ось у ювiлейнi брати та сестра намагалися привiтати ювiляра за святковим столом - звичайно ж, тодi, коли цьому не заважали рiзнi обставини - наприклад, Лаврентiй та Сашко не часто бували на ювiлеях сво╖х найближчих родичiв, та те й зрозумiло - вiйськова служба не завжди давала таку нагоду. Та цього року у них у самих був ювiлей, i вони домовилися вiдзначити його саме у батькiв. Тим паче, що взагалi не так часто близнюки бачилися один з одним - що було не характерно для тако╖ близько╖ родинностi.

Отож Iлля до цього часу вже побував на ювiле╖ сестри. Колись, у 1946-му роцi (коли Тоня збиралася поступати до Кам'янець-Подiльсько╖ фельдшерсько-акушерсько╖ школи), вона посмiхалася розмовi мами з татом з того, що Наталi╖ Карпiвнi виповнилося 45 рокiв, та тепер вона вже на собi вiдчула, що то означа╓ "баба ягiдка знову". З ювiле╓м братiв-близнюкiв у Iллi проблем не було - вiн заздалегiдь запланував собi вiдпустку саме на липень, щоб особисто поздоровити Лавра з Сашком вже за столом. А ось iз ювiле╓м Петра невiдомо як складеться, тому що то будуть, скорiше за все, гарячi днi для Iллi - його науковий керiвник Iгнатов прискiпливо контролюватиме пiдготовку до захисту свого колишнього аспiранта. Та ще й вiн призначив Золотаренку дату готовностi дисертацi╖ - щоб готова дисертацiйна робота лежала у нього на столi - саме на початку того ж вересня. Та то все буде попереду, та й невiдомi поки що майбутнi обставини - встигне ще щось придумати. А ось у липнi вони вiдгуляють родинне свято за повною програмою.

I День народження Лаврентiя з Олександром дiйсно вiдзначили дуже добре. Крiм того, оскiльки i у ювiлярiв, i у самого Iллi були вiдпустки, то вони й наговоритися встигли добре - коли-то випада╓ така слушна нагода. I особливо цiкава розмова у Iллi вiдбулася з Олександром. А тому була й "вагома" причина - що не говори, а вони за вiйськовим фахом обо╓ були танкiстами. Звичайно, Iллю це торкалося дуже вже побiчно, та все ж... А розмова зайшла про тi ж самi танки, якi чудово знав Сашко, але непогано розбирався у них i колишнiй армi╓ць Iлля. А його цiкавило питання розвитку танково╖ промисловостi, цiкаво було й знати про характеристики нових, сучасних танкiв. I полковник-танкiст Олександр Золотаренко у повнiй мiрi задовольнив цiкавiсть свого молодшого брата. Паралельно торкнулися брати й iсторi╖ вiтчизняного танкового будiвництва. Iллю цiкавило, коли в СРСР чи ще в царськiй Росi╖ з'явилися першi танки. На що Олександр вiдповiв:

-- Танкобудiвно╖ галузi, як тако╖, у Радянськiй Росi╖ не було фактично до середини 20-х рокiв.

-- Як-то так?! Адже були танки навiть пiд час першо╖ свiтово╖ вiйни.

-- Були. Але в Росi╖ ╖х не було. Тобто були, але не сво╖, вiтчизнянi. То були все зарубiжнi танки.

-- А-а, зрозумiло. А коли ж з'явилися саме вiтчизнянi танки?

-- Ну, роботи по створенню бронетехнiки почали вестися одразу по закiнченню громадянсько╖ вiйни. Та за один рiк сучасного на ту пору танка не створиш. Отож серiйних танкiв довго не було, та все ж вiтчизнянi конструктори придбали необхiдний досвiд на майбутн╓. Матерiальна частина трофейних машин стрiмко застарiвала, а власних зразкiв бронетехнiки в СРСР тодi не було. Лише влiтку 1926-го року була прийнята трирiчна програма радянського танкобудування, хоча технiчне завдання було поставлено ще наприкiнцi 1924-го року - я цим питанням свого часу цiкавився, та й в училищi нам дещо про це розповiдали. Для початку передбачалося оснастити хоча б одну пiхотну дивiзiю батальйоном "танкiв супроводу", тобто легких танкiв. Крiм того, додатковий батальйон повинен був складатися з так званих "маневрених танкiв", якi можна було того часу вiднести до класу середнiх.

-- I що, справилися з цим техзавданням?

-- Ну, що тобi сказати... Найперший проект називався "Головне управлiння вiйськово╖ промисловостi", за абревiатурою ГУВП. З легкими машинами питання вирiшилося досить просто - скопiювали французький танк "FT-17" та його iталiйського побратима "Fiat-3000". А ось "маневрений" середнiй танк потрiбно було розробляти фактично з нуля. Хоча теж планувалося без особливо╖ ??вишуканостi скопiювати британський "Уiппет". Та вiд цi╓╖ iде╖ незабаром вiдмовилися: у танка була ненадiйна ходова частина, низька прохiднiсть, некомфортнi умови для екiпажу та ще й слабенький двигун. Отож подiбний танк "маневреним" нiяк не можна було назвати.

-- I що далi?

-- Та що... Шасi танка довелося створювати фактично заново, причому пiдвiска була на пружинах, з дюжиною опорних коткiв - чотирма пiдтримуючими i заднiм ведучим колесом. Ця розробка на той час була навiть дуже прогресивна. Планувалася також зручна кабiна для механiка-водiя, бойове вiддiлення в баштi з 76-мiлiметровою гарматою. Крiм того, додатково 3 кулемети - в барбетах, на корпусi танку, -- це були рухомi установки на танку для зручностi обслуговування гармати чи кулемета. Одночасно пiд час влученнi ворожого снаряду барбет запобiгав значному руйнуванню конструкцi╖ пiдбаштового примiщення.

-- Сво╖х, вiтчизняних двигунiв також не було, -- продовжував Сашко, бачачи, що Iлля уважно слуха╓, але питань не зада╓, -- тому довелося використовувати 110-сильний мотор, знятий з англiйсько╖ "ромба". Але була перероблена ходова частина - вона стала досить оригiнальною, навiть для футуристичних двадцятих рокiв: рушiй передбачалося зробити iз двох нескiнченних стрiчок, вкладених одна в iншу. Зовнiшня стрiчка резинометалiчна, тросового типу, а внутрiшня складалася з серi╖ опорних коткiв, з'╓днаних ланцюгом Галля. Опора танка на ланцюг здiйснювалася за допомогою санчат, що мали м'яку пружинну пiдвiску. Теоретично, такий тип ходово╖ забезпечував танку надзвичайно високу швидкiсть руху i великий ресурс гусеничних ланцюгiв при безшумностi i плавностi ходу.

-- I що, цей танк пiшов в серiю? -- вже задав питання молодший брат.

-- Нi, -- зiтхнув Сашко. -- Хоча вiйськових танк начебто цiлком i влаштовував: броня була посилена до 22-х мiлiметрiв, озбро╓ння досить потужне, але складнiсть i дорожнеча проекту остаточно поховали проект ГУВП. Тим паче, що паралельно розроблявся простiший танк Т-12, який пiсля модернiзацi╖ перетворився у Т-24. Ось це й були фактично найпершi радянськi танки, якi цiлком i повнiстю сконструйованi на вiтчизнянiй базi. А наприкiнцi 20-х рокiв, у 1929-му роцi Полiтбюро ЦК ВКП (б) прийняло постанову "Про стан оборони СРСР", у якiй прямо вказувалося: "Мати до кiнця п'ятирiччя в армi╖ мирного часу в строю 1500 танкiв, створити резерв, який входить в дiю з початком вiйни у 1500-2000 танкiв, мати запас у 1500-2000 танкiв. Вiдповiдно до цього промисловiсть зобов'язана пiдготуватися до забезпечення постiйного дi╖ зазначено╖ кiлькостi танкiв пiд час вiйни". Ось така iсторiя перших вiтчизняних танкiв. Справа йшла повiльно ще й тому, що культура виробництва, нiде правди дiти, була паршива - наприклад, для складання прототипу легкого танка Т-16 банально не вистачало потрiбного iнструменту для остаточно╖ пiдгонки бронеаркушiв.

-- Хм, цiкава iсторiя, -- простягнув Iлля.

-- Та яка вона там цiкава, -- махнув рукою Олександр. -- Сама iсторiя це одне, а ось те, як ╖╖ часом наводять - зовсiм iнше. За цi╓ю iсторi╓ю може здатися, що танковi вiйська в Росi╖ з'явилися ще до того, як танки взагалi придумали.

-- Як то так?!

-- А отак. Реальна iсторiя свiдчить, що 19 серпня 1914-го року вiйськовий мiнiстр генерал-ад'ютант Сухомлинов викликав до себе тимчасово прикомандированого до канцелярi╖ вiйськового мiнiстерства лейб-гвардi╖ ╢герського полку полковника Добржанського i запропонував йому сформувати "броньовану кулеметну автомобiльну батарею". I ось цю дату взяли за основу танкобудування в Росi╖. Тобто, начебто саме цим вiйськовий мiнiстр "поклав початок iснуванню броньованих автомобiлiв" в Росi╖. Та навiть вони були поки що зовсiм не танки.

-- А що ж?

-- Ну, просто броньованi машини. У тому ж таки 1914-му роцi конструктор Олександр Олександрович Пороховщиков розпочав роботу над всюдихiдною машиною на гусеничному ходу. Та дозвiл на будiвництво дослiдного зразка "Всюдихода" було дано лише 13 сiчня 1915-го року, i для цього винахiднику видiлили усього лише близько 10.000 карбованцiв - мiзер. Ось саме цю бойову машину Пороховщикова - всюдихiдна машина на гусеничному ходу - i вважають першим танком в iсторi╖ свiтового озбро╓ння, незважаючи на те, що формально iсторiя танкових вiйськ, до того ж не вiтчизняних почина╓ться з англiйського винаходу, що з'явився у вереснi 1915-го року.

Iсторiя ж свiдчить, що "Всюдихiд Пороховщикова", який лише з натяжкою можна було вважати прообразом танка, у 1914-му лише розроблявся, а роком пiзнiше був побудований перший випробувальний зразок. Та це й дiйсно була не бойова машина, а просто всюдихiд - без бронi i збро╖. Iсторiя ж танкових вiйськ в росiйськiй армi╖ почалася лише у 1917-му роцi (та й те не серiйне вiтчизняне виробництво), коли росiйськi вiйська стали оснащувати танками французько╖ конструкцi╖, плануючи разом з цим ще й масове виробництво бойових машин Пороховщикова. Та росiйськi, а потiм i радянськi iсторики весь час намагалися забiгати наперед, прикрашати вiтчизняну iсторiю. На початку вже ХХI-го столiття дiйде до того, що у 2014-му роцi з'явиться iменинний жетон-медаль, на якому буде напис: "Танковi вiйська ЗС Росi╖ 100 рокiв 1914-2014". Деякi офiцiйнi особи, хоча й вмiли рахувати до 100, та все ж поквапляться, помиляться на кiлька рокiв з випуском цi╓╖ також офiцiйно╖ медалi.

Та зацiкавленiсть у деяких питаннях виявляв не лише Iлля, але i його старший брат. Людей завжди приваблю╓ те, з чим вони самi досить рiдко стикаються, а то й взагалi не знають. Сашка, наприклад, цiкавили питання захисту братом дисертацi╖ - перша в iсторi╖ така родинна подiя.

-- Як у тебе просуваються справи з дисертацi╓ю? -- запитав вiн брата, який хоча й був на 14 рокiв молодший за нього, та невдовзi мав стати вже людиною з науковим ступенем та вченим званням.

-- Виходжу на завершальний етап.

-- Тобто?

-- Робота над дисертацi╓ю вже завершена. Попереду органiзацiйнi моменти.

-- I що це означа╓?

-- Ой, Сашко, багато чого означа╓.

-- Наприклад?

-- Наприклад, пита╓ш... Зараз пишу автореферат по дисертацi╖. А далi його потрiбно буде вiддрукувати типографським способом та розiслати членам спецiалiзовано╖ вчено╖ ради, а також зацiкавленим органiзацiям. I розiслати автореферат менi потрiбно не пiзнiше, нiж за 1 мiсяць до захисту дисертацi╖.

До того часу Iлля успiшно розв'язав питання призначення офiцiйного опонента по дисертацi╖. А це мав бути за положенням доктор наук з числа компетентних у вiдповiднiй галузi науки вчених. Офiцiйний опонент на основi вивчення дисертацi╖ та опублiкованих праць за ╖╖ темою подавав до спецiалiзовано╖ вчено╖ ради письмовий вiдгук, в якому наводив оцiнку актуальностi обрано╖ теми, ступеню об╜рунтованостi наукових положень, висновкiв i рекомендацiй, сформульованих в дисертацi╖, ╖х достовiрнiсть i новизну.

Золотаренко також вже отримав, ще навеснi вiд наукового керiвника допуск роботи до попереднього захисту. Сам же попереднiй захист проходив на засiданнi фахово╖ органiзацi╖, тобто у самому НДI. Отримав вiн i рiшення ради за результатами передзахисту, у якому вiдзначалося, що дисертацiя може бути представлена ??до захисту пiсля доопрацювання з урахуванням внесених зауважень. Це був найбiльш поширений варiант результатiв передзахисту. А далi, пiсля попереднього захисту, який вiдбувся наприкiнцi квiтня, Iлля вже до цього часу доопрацював дисертацiю з урахуванням всiх зауважень, зроблених науковим керiвником та радою, а також узгодив з керiвником вибiр рецензентiв з числа вiдповiдних обрано╖ спецiальностi.

-- Далi, -- продовжив Iлля. -- Подiбний вiдгук повинен написати i мiй науковий керiвник. А ще додатково потрiбно отримати 5-8 вiдгукiв iнших вчених, i хоча б один - вiд провiдно╖ органiзацi╖. А це, Сашко, досить не просте завдання, тому що необхiдно заздалегiдь домовитися з конкретними людьми про те, щоб вони написали менi вiдгуки. Мiй науковий керiвник пiдказав менi до кого краще звернутися. Та поки що я цим не займався.

-- I чому?

-- Ну, причина досить банальна - лiто, час вiдпусток. Важко застати на мiсцi потрiбну людину. Почну цим займатися вже на початку вересня.

-- Так, зрозумiло. I коли ж тi конкретнi люди, як ти сказав, вiдгуки тобi напишуть? Ти ж силою не примусиш ╖х писати.

-- О, все вiрно. У мене надiя лише на свiдомiсть людей. Вони-то вiдгуки напишуть, питання лише в часi. Менi розповiдали, що бiльшiсть вiдгукiв поступають до вченого секретаря ради за кiлька днiв до захисту, а часом взагалi "звалюються, як снiг на голову" в найостаннiшi днi. Отож, доведеться менi побiгати по Ки╓ву, а той за╖хати у пару мiст, щоб вибити цi вiдгуки, взяти, так би мовити, процес "добування" вiдгукiв у сво╖ руки, щоб отримати ╖х якомога швидше, принаймнi ╖х копi╖. Тодi у мене буде бiльше часу, щоб обмiркувати i написати вiдповiдi на зауваження, обговоривши ╖х з сво╖м науковим керiвником. Крiм того, очне спiлкування з авторами вiдгукiв дозволить обговорити i згладити можливi розбiжностi, а тим самим звести до мiнiмуму, а краще навiть до нуля кiлькiсть негативних вiдгукiв.

-- Ясно. Ти обмовився про вченого секретаря. Що це за шишка i що вiн робить.

-- О, це й дiйсно для мене на цей час велика "шишка". Вчений секретар ╓ ключовою фiгурою спецiалiзовано╖ вчено╖ ради пiд час проведення попереднього захисту дисертацi╖. Вiн зобов'язаний перевiрити всi документи, якi будуть представленi на передзахистi. Вчений секретар повинен також вiдпрацювати питання про кандидатури членiв ради, яким слiд доручити ознайомитися з дисертацi╓ю та всiма документами, пов'язаними iз захистом дисертацi╖. Пiсля передзахисту той же вчений секретар проведе перемовини з можливими офiцiйними опонентами та передбачуваною провiдною органiзацi╓ю - заручиться ╖х згодою. Вчений секретар також безпосередньо проводить роботу з претендентами на вчене звання, допомага╓ ╖м пiдготуватися до вирiшального засiдання ради. На передзахистi вчений секретар пiсля доповiдi комiсi╖ робить офiцiйну заяву про згоду вчених виступити опонентами по дисертацi╖ та згоду провiдно╖ органiзацi╖. I саме з цього моменту вчений секретар вже буде "тримати вiжки" пiдготовки засiдання ради по захисту дисертацi╖. Саме з ним, тобто з нею - це жiнка - я останнiм часом найбiльше i спiлкуюся.

-- Добре. Ти менi гарно все розтлумачив. То коли ж конкретно ти станеш кандидатом наук?

-- Точно╖ дати поки що нема╓. Я сподiваюся, що це вiдбудеться ще до початку листопаду.

-- О! Не так вже й багато часу у тебе ╓, тим паче, що влiтку ти практично бездiяльний.

-- Саме так, часу у мене не так вже й багато. Та все ж до Нового року я маю надiю, що отримаю вже диплом кандидата наук. Пiсля захисту певний час йде на виписування безпосередньо диплому - ВАК не дуже з цим поспiша╓. Та воно й зрозумiло, бо ця органiзацiя пов'язана з усiма претендентами як на кандидатський ступiнь, так i на докторський. До того ж вища атестацiйна комiсiя, -- центральний державний орган у галузi присудження наукових ступенiв i вчених звань, -- займа╓ться ще й випискою атестатiв на вчене звання - доцента, професора... А можливо, не знаю, i на звання членiв-кореспондентiв чи академiкiв. Тобто, затвердженням i таких звань та виписуванням цим вченим вiдповiдних атестатiв чи свiдоцтв.

-- Все зрозумiло. Тодi бажаю удачi тобi! Щоб до Нового року у нашiй родинi вже з'явилася нарештi перша людина з вченим ступенем. Щоб ти змiг порадувати не лише нас, а в першу чергу батька - вiн все сво╓ життя очiку╓ цього моменту.

Таким чином, обидва брати отримали вичерпнi вiдповiдi на сво╖ запитання - задовольнили свою допитливiсть.

Що ж стосу╓ться iншого брата-близнюка Лаврентiя, то вiн повiдомив братам, а також батькам, що пiсля вiдпустки його мають перевести, як йому по секрету сповiстила одна обiзнана людина, на iнше мiсце служби. Ось тiльки куди мав пере╖хати Золотаренко зi сво╓ю сiм'╓ю, нi вiн, нi та ж обiзнана особа поки що не знали. Та у серединi вересня Лавр повiдомив батькам, що довжина дороги до його нового мiсця призначення становить якихось лише 30 кiлометрiв - Лаврентiй отримав призначення у штаб Одеського вiйськового округу. А у листопадi надiйшла нова звiстка батькам вiд найстаршого сина - вiн отримав звання генерал-майора i став заступником начальника управлiння у штабi округу. У його 50 рокiв, у мирний час це було гарним досягненням. I хоча його батько i мати ще ранiше розраховували на таку при╓мну звiстку, та все ж вони зараз дуже пишалися сво╖м сином. Ще б пак - ╖х син генерал! Вони навiть не могли вiдповiсти собi на одне запитання - чи у далекому 1944-му роцi, коли Лавр отримав направлення до вiйськового училища, вони сподiвалися на такий розвиток подiй. I вони призналися один одному, що тодi вони на це аж нiяк не розраховували. Тодi ╖х бажання були значно скромнiшими - вони просто молилися Господу, щоб Лаврентiй i його брат-близнюк Олександр не потрапили у страхiтливе горнило вiйни. А ти дивись, як то сталося - генерал!


* * *


Стала щедрою на подi╖ для родини Золотаренкiв i осiнь цього року. Кiлька рокiв тому Наталiя та Михайло Золотаренко пiд час обговорювання теми сво╖ майбутнiх правнукiв зачепили питання одруження чи замiжжя сво╖х онукiв. При цьому вони робили ставку на те, що першою вийде замiж Ганна, яка й подару╓ ╖м першого правнука. Та вони не очiкували, що все сталося не так, як гадалося - Ганнуся поки що не думала про замiжжя. А тому дещо несподiваною стала звiстка вiд Антонiни про те, що у вереснi ╖╖ та Андрiя син Мишко буде справляти сво╓ весiлля. Хоча нiчого дивного у цьому й не було - парубок вже закiнчив iнститут, у цьому роцi йому виповнилося 23 роки, а тому вiн мiг вже задумуватися над питанням створення сво╓╖ сiм'╖. Так, трохи, начебто, й ранувато, як гадав його тезка дiдусь, та все ж вiк для такого серйозного кроку цiлком пiдходящий. Тим паче, що одружуватися Михайло збирався на дiвчинi, яку вже довгий час гарно знав - на колишнiй сво╖й однокурсницi Тетянi.

Та щоб там не було, ця подiя була все ж прогнозована. А ось звiстка, яка прилетiла з iншого кiнця СРСР - з заходу - дуже здивувала батькiв, особливо Михайла Лаврентiйовича. Ужгородець Микола обмовився у сво╓му листi, що вiн почав (як здобувач) працювати над кандидатською дисертацi╓ю. Ранiше батько цiлком дорослих вже дiтей бiдкався над тим, що Iлля пiзно почав працювати над сво╓ю кандидатською дисертацi╓ю, яку невдовзi вже нарештi ма╓ захистити. Та Iллi цього року виповнилося 36 рокiв. А Микола був на 2 роки старший за брата, i лише розпочинав свою роботу над дисертацi╓ю. Крiм того, як зрозумiли батьки, вiн не вступав до аспiрантури, навiть заочно╖, а працював над дисертацi╓ю самотужки. А це означало, що працювати Миколi доведеться значно довше, нiж тому ж таки Iллi. Отож вiн, якщо навiть колись успiшно захиститься, то йому буде вже далеко за 40. То про яку науку може вже йти мова, коли чимало молодих кандидатiв наук до цього часу могли працювати вже майже 20 рокiв?

Батькiв Миколи дивувала подiбна самостiйнiсть здобувачiв. Як вони самi, без навчання та без потрiбно╖ дослiдно╖ бази можуть отримати конкретнi науковi результати у сво╖й роботi - фiкцiя якась. Та це була все ж не фiкцiя. Про все це пiзнiше розтолку╓ батькам Iлля. Вiн одразу пояснив, що й справдi iсну╓ особлива форма пiдготовки наукових кадрiв, так званий "iнститут здобування" наукового ступеня кандидата наук. Така пiдготовка ма╓ на увазi самостiйну роботу над дисертацi╓ю i подальший ╖╖ захист без навчання в аспiрантурi. Принципова вiдмiннiсть iнституту здобування вiд аспiрантури у тому, що здобувачевi не потрiбно навчатися в аспiрантурi, брати участь в науковiй i викладацькiй роботi кафедри ВНЗ чи науково╖ органiзацi╖. Здобувач самостiйно готу╓ дисертацiйне дослiдження. Здобувачi наукового ступеня кандидата наук не складають вступних випробувань (на вiдмiну вiд аспiрантiв), але прикрiпляються до конкретно╖ органiзацi╖ (там обов'язково повинна бути рада з потрiбною здобувачевi спецiальностi). А ось кандидатськi iспити здобувачi здають на загальнiй пiдставi. Лише складати кандидатськi мiнiмуми потрiбно буде вже пiсля того, як здобувача вiзьмуть на "здобування", тобто пiсля того, як у нього з'явиться науковий керiвник. При цьому здобувач вибира╓ (домовля╓ться) наукового керiвника, який буде готовий його взяти. Пiсля прикрiплення здобувача до ВНЗ або НДI йому необхiдно буде надати тематику дисертацi╖, видiливши ╖╖ основнi пункти. Пiдтвердження теми ╓ обов'язковою умовою для продовження роботи. Здобувачi при нагодi можуть вiдвiдувати якiсь заняття разом з аспiрантами. Але частiше за все вони самостiйно готуються до здачi iспитiв кандидатського мiнiмуму. Роботу здобувача над дисертацi╓ю контролю╓ науковий керiвник. Та все ж, як свiдчила статистика, лише близько 30 % подiбних здобувачiв захищають дисертацiю. Той же Iлля пояснив батькам також i те, що найбiльш часто використовують можливiсть стати вiльним, так би мовити здобувачем не студенти, якi щойно закiнчили ВНЗ, а його спiвробiтники чи викладачi. Вони мають достатнiй багаж знань, а тому не особливо потребують додатково╖ допомоги вiд керiвникiв з високим ступенем або званням. До речi, керiвники пiдпри╓мств, органiзацiй, рiзнi "самостiйники" та iншi сильнi свiту цього саме через iнститут здобування отримують сво╖ ступенi.

Та все ж головна подiя поточного року, мабуть, вiдбулася у самого Iллi - наприкiнцi жовтня вiн захистив кандидатську дисертацiю. Для цього йому знадобилося лише 4 з невеликим хвостиком рокiв - дуже пристойний результат. А вже на початку грудня вiн отримав очiкуваний диплом кандидата технiчних наук. Пiсля отримання вищо╖ освiти ним був зроблений значний крок у його подальшому зростаннi як науковця. I мабуть, бiльше за сина, цiй важливiй подi╖ радiв його батько. Ось тiльки залишалося вiдкритим питання - чи стане Iлля крокувати й далi вже трохи протоптаною стежкою до вищих звершень, чи зупиниться на цiй позначцi. Вiн вже з самого початку вересня працював в науково-дослiдному iнститутi в ранзi старшого наукового спiвробiтника. Iгнатов додержав сво╓ слово - як тiльки офiцiйно стала вiдома дата захисту його пiдопiчного, вiн одразу перевiв Золотаренка на вищу посаду. Тепер у Iллi Михайловича була i престижна посада, i непогана зарплата. В iнститутi багато хто iз спiвробiтникiв на цьому й зупинявся, кажучи, що вiд добра добра не шукають. Навiщо, мовляв, себе надалi утрудняти - все й так добре. Отож можна вiдпочивати i бiльше часу удiляти сво╖й сiм'╖. I Михайла Лаврентiйовича дуже цiкавило це питання - чи буде син рухатися далi. Та одразу такими питаннями вiн сина не засипав - нехай той хоча б трохи вiдiйде вiд не стiльки фiзично╖ скiльки вiд нервово╖ напруги.

А весна (а за нею й лiто) наступного року повиннi були стати знову ювiлейними для старикiв Золотаренкiв - у квiтнi Михайлу Лаврентiйовичу мало виповнитися вже 80 рокiв, а у липнi Наталi╖ Карпiвнi - 75. Та ще до ювiлею Михайла старi Золотаренки отримали дивовижну за радiстю звiстку - в серединi березня у Мишка i Тетяни Радкевич народилася донька, яку батьки назвали Оксаною. Скiльки разiв за сво╓ життя Наталiя та Михайло радiли народженню нового малюка - дiти, онуки - але таку радiсть вони отримали вперше, адже маленька Оксаночка стала ╖х першою правнучкою. I вони радiли цiй подi╖ до самого свята Михайла Лаврентiйовича.

У другу суботу квiтня вранцi у черговий раз при╖хав до свого родинного куреню Iлля - привiтати батька з Днем його народження. День народження Михайла Лаврентiйовича припав цього разу на четвер, та вiн перенiс його святкування на суботу, щоб хоча б хтось iз дiтей мiг при╖хати в село. Отож Iлля й вирвався на кiлька днiв з Ки╓ва. Тепер у Михайла Лаврентiйовича видався шанс порозмовляти з сином про його майбутн╓. I батько озвучив сво╓ запитання вже перед вiд'╖здом сина до столицi Укра╖ни, запитав його:

-- Ну, що, Iлля Михайловичу, а якi у тебе плани на майбутн╓?

-- Ого! А чого це ти мене став звати по iменi та по батьковi? Я нiколи й не забував, що я Михайлович. Та коли це батьки зверталися до дiтей ╖х повними iменними реквiзитами.

-- Ну, це я з поваги до тебе. Бiдолашний Iванко, вiчна йому пам'ять, як тiльки мав йти на фронт, одразу написав: "Тепер вже Iван Михайлович". I то вiрно.

-- Я знаю це, тато. I ти, i мама про це багато розповiдали. Добре, залишимо цю тему, повернемося до мо╖х планiв на майбутн╓. Я планую пiдвищувати свiй науковий рiвень i надалi. Але трохи пiзнiше.

-- А чому пiзнiше? I коли це може статися?

-- Я трохи перепочину, хоча такого вже гарного вiдпочинку у мене зараз i нема╓. Я готуюся до того, щоб не пiзнiше першо╖ половини наступного року отримати наукове звання доцента. А для подання на нього я маю ще чимало справ зробити.

-- Звання доцента? -- здивовано перепитав Михайло Лаврентiйович. -- Але ж, наскiльки я знаю, це звання викладачiв у ВНЗ. Ну, звичайно, з науковим ступенем чи багаторiчним досвiдом читання лекцiй.

-- Так воно i ╓. Але, по-перше, я не виключаю для себе можливiсть читання лекцiй в навчальних iнститутах. А по-друге, доцент - це вчене звання не лише викладачiв вищих навчальних закладiв, але й спiвробiтникiв наукових установ. Щоправда, там це трапля╓ться рiдше, але офiцiйно ╓ доценти i в НДI. Вчене звання доцента присвою╓ться працiвникам вищих навчальних закладiв за ╖х науково-педагогiчну дiяльнiсть, а працiвникам наукових органiзацiй - за ╖х науково-дослiдницьку дiяльнiсть.

-- Он воно як...

-- Саме так. Звичайно, для отримання звання доцент в першу чергу потрiбно мати вчений ступiнь кандидата або доктора наук. Але потрiбно ще й виконати ряд обов'язкових умов. Наприклад, мати досвiд науково╖ роботи в науковому або науково-дослiдному iнститутi на посадi не нижче старшого (або ведучого, чи головного) наукового спiвробiтника. I загальний стаж науково-дослiдницько╖ роботи не менше п'яти рокiв. Все це я маю. Та потрiбно ще написати й опублiкувати - можна i у спiвавторствi - пiдручник, або монографiю, або ж мiнiмум двi науковi або навчально-методичнi роботи. Ось саме цим я зараз i займаюсь. Коли ж у мене будуть виконанi всi необхiднi вимоги, тодi за мо╓ю заявою науковий пiдроздiл оформлений мною пакет документiв передасть до Вчено╖ ради мого науково-дослiдного iнституту. А там вже буде вирiшуватись питання присво╓ння чи, -- посмiхнувся Iлля, -- не присво╓ння менi наукового звання доцент.

-- Угу. Ось тепер менi все зрозумiло. Та я впевнений, що ти це звання отрима╓ш.

-- Та я також схиляюся до цi╓╖ думки, -- знову посмiхнувся син. -- А ось далi я почну працювати вже над докторською дисертацi╓ю, щоб отримати науковий ступiнь доктора, а за цим i наукове звання професора. Ось якi мо╖ найближчi плани, тату.

-- О, то добре! Професор - звучне слово. Саме це я й хотiв почути вiд тебе. Ти молодець, продовжуй йти цим шляхом.

Михайло Лаврентiйович трохи помовчав, а потiм знову звернувся до сина:

-- Ти менi ще ось що розтлумач. Твiй трохи старший брат Микола що, також ма╓ намiр переходити у якийсь науково-дослiдний iнститут? Адже ти зна╓ш, що вiн почав готувати кандидатську дисертацiю.

-- Не думаю. На Миколку це не дуже схоже. Вiн практик.

-- О-о, i я тi╓╖ ж думки. То навiщо тодi йому ця дисертацiя?

-- Йому не дисертацiя потрiбна, йому потрiбен науковий ступень.

-- Ну, це зрозумiло, я трохи невiрно висловився. Але навiщо?

-- Ну, можливо вiн ма╓ намiр перейти не в науково-дослiдний, а у проектний iнститут. Хоче не будувати будинки, а сам розробляти, проектувати ╖х. I тодi науковий ступiнь йому точно потрiбен, вiн додасть йому вагомостi в очах iнших.

-- Так, це можливо.

-- Можливо. Але я гадаю, що Микола не ма╓ намiру переходити у проектний iнститут. Я вже казав, а ти погодився, що вiн практик.

-- I що ж тодi?

-- Науковий ступiнь надасть йому вагомостi i у його теперiшнiй роботi - у його будiвельному трестi. Вона потрiбна йому для зростання - тодi вiн зможе досягти висот головного iнженера чи навiть керiвника органiзацi╖. Звичайно, це так швидко не станеться, але не буде вiн тодi постiйно ведучим iнженером чи керiвником якогось вiддiлу тресту. Тодi у нього буде зовсiм iнший, вищий рiвень.

-- О! А ось це вже iнша справа - це, мабуть, значно ближче до iстини. Скорiш за все, так воно i ╓. Молодець! Та ви обо╓ молодцi - вiрною дорогою йдете.

Пiсля дня народження Михайла Лаврентiйовича сво╓ю чередою непомiтно спливали день за днем. На початку липня (06.07) вiдзначили вже ювiлейнi 75 рокiв Наталi╖ Золотаренко. А в серединi серпня прийшла несподiвана, але давно очiкувана звiстка про те, що донька Олександра Ганна, якiй мiсяць тому виповнилося 23 роки, виходить замiж за Дмитра Шаповалова - старшого викладача технiкуму, який нещодавно вже закiнчила Ганнуся. Дмитро був на 7 рокiв старшим за свою дружину, та це була для подружжя не така вже й велика вiкова рiзниця.

Та так само швидко минали не лише днi, а й мiсяцi. I у травнi 1977-го року Iлля Золотаренко отримав бажане йому звання доцента. Для його батькiв це знову була радiсна звiстка. Та не меншу радiсть за мiсяць пiсля цього принесла ╖м звiстка з Росiйсько╖ Федерацi╖ - донька Олександра Ганна народила сина, другого (а по статi першого) правнука Михайла та Наталi╖ Золотаренкiв, якого на честь дiда малюка назвали Олександром. Минув ще мiсяць, i нова звiстка - Павло Золотаренко отримав посаду начальника ремонтного цеху в депо мiста Кам'янець-Подiльський. У червнi йому виповнилося 44 роки, часу для робочого зростання було ще досить. Та, скорiше за все, ця посада стане, як то ранiше й думав батько Павла, пiком у його кар'╓рi - без вищо╖ освiти вищих посад вiн не займатиме, так, мабуть, i залишиться (за його ж словами) "середньою" людиною.

А восени Iлля почав займатися сво╓ю майбутньою докторською дисертацi╓ю, тобто почав поки що збирати науковий матерiал до не╖. В цiлому ж цей рiк запам'ятався громадянам Радянського Союзу тим, що вiдзначалася ювiлейна дата 60-рiччя Велико╖ Жовтнево╖ революцi╖. Як завжди у Москвi на Червонiй площi вiдбувся вiйськовий парад, демонстрацiя трудящих, а також святковi концерти та iншi урочистi заходи. Щоправда, рiвно за мiсяць до цього вiдбулася ще одна знаменна подiя - 7 жовтня 1977-го року на позачерговiй сьомiй сесi╖ Верховно╖ Ради СРСР дев'ятого скликання була прийнята остання, як виявиться пiзнiше, Конституцiя СРСР, яку назвуть "брежн╓вською".

Перша половина наступного 1978-го року пройшла спокiйно - без особливих новин як в СРСР, так зокрема i в родинах Золотаренкiв. Нiчого особливого не вiщувало й лiто - хiба що наприкiнцi червня полковник Радянсько╖ Армi╖ Олександр Золотаренко отримав направлення на нове мiсце служби. А далi настали знову буденнi, нiчим не примiтнi днi.


РОЗДIЛ 15


До батькiвського порогу


Липень 1978-го року видався дуже непростим для Iллi Золотаренка. На початку мiсяця вiн отримав повiдомлення вiд батькiв про те, що один iз його найстарших братiв - Олександр - покида╓ благодатне Пiдмосков'я, полковника Золотаренка переводять на iнше мiсце служби. Деталей батьки на той час поки що не знали - бiльш докладно Сашко обiцяв все описати у наступному листi, коли вже нормально облашту╓ться на новому мiстi.

Але у наступному листi (наприкiнцi цього мiсяця) вiд батькiв, а точнiше вiд мами, про Сашка мова вже не йшла - вочевидь, той ще не облаштувався. Натомiсть мама сповiщала, що Михайлу Лаврентiйовичу ста╓ все гiрше - вiн вже дуже мало часу проводить надворi (навiть у таку хорошу погоду), бiльше сидить, а точнiше, лежить у хатi. Мама також написала, що чоловiк заборонив ╖й писати дiтям про його стан здоров'я. Та вона ослухалася й написала листи Павлу, Миколi, Iллi та Василю. Наталiя Карпiвна здебiльшого писала дiтям листи, не хотiла вона говорити з ними по телефону, особливо на серйознi теми. Та й чоловiк iнодi прислухався до розмов, отож вона точно не зможе говорити про його хворобу. Не наважилася вона поки що писати листи про стан здоров'я ╖х батька Лаврентiю та Олександру, розумiючи, що тим не так-то просто зриватися з вiйськово╖ служби. Iз синiв щодня бачився з батьком лише Петро, який проживав у ╖х загальному родинному домi. Та ще останнiм часом батькiв частiше стала навiщати Антонiна, яка на власнi очi бачила перебiг хвороби тата. А написала мама листи синам, навiть всупереч наказу чоловiка, тому, що вiн вечорами все частiше став жалiтися (не ╖й, а немовби розмовляючи сам iз собою) що скоро залишить вiн вже цей свiт, так i не побачивши наостанок сво╖х синiв. I тому не могла вона не написати, тим паче що бачила день вiд дня погiршення стану здоров'я чоловiка. Мама, звичайно, просила синiв по при╖зду додому нiчого не говорити татовi про ╖╖ листи - представити все так, нiбито вони просто вирвалися його провiдати.

Iлля, звичайно, не залишив маминого листа поза сво╓ю увагою. Батьку у цьому роцi виповнилося вже 82 роки - солiдний вiк для простого робочого чоловiка. А тому Iлля Михайлович вирiшив кинути всi справи й хоча б на кiлька днiв з'╖здити (чи навiть злiтати) додому. Якщо цього не зробити, то не дай Господь, вiн може вже не застати тата в живих. I хiба це буде по-християнськи - не попрощатися батьку з сином перед дорогою у вiчнiсть?

Наступного ранку тiльки-но прийшовши на роботу, Iлля поспiшив до Лазаренка. Та на душi у Iллi було неспокiйно, вiн знав вдачу Петра Семеновича. I це ж потрiбно, щоб, як на зло, саме у цей час Iгнатов знаходився у вiдпустцi, а замiщав начальника вiддiлу саме Лазаренко (Балацький зараз знаходився на одному з заводiв Ки╓ва, де проводив так званi натурнi дослiдження - налагоджував програми й саму роботу одного з нових верстатiв, до розробки яких приклав свою руку ╖х НДI). З Володимиром Григоровичем завжди можна було знайти спiльну мову, а ось з завiдуючим лабораторi╓ю... Та не може ж вiн вiдмовити людинi провiдати тяжко хворого батька. Однак, Золотаренко, все ж, хвилювався, вiн навiть з хвилину постояв перед дверима завiдуючого кафедрою, витерши хустиною чомусь спiтнiлий лоб, хоча у примiщеннях було прохолодно, та й зранку липнева спека поки що не вiдчувалася. Нарештi вiн постукав у дверi, дiждався вiдгуку "Заходьте!", прочинив дверi кабiнету Лазаренка й спитав:

-- Можна, Петро Семенович?

-- Заходь!

Золотаренко причинив дверi й пiдiйшов до столу хазя╖на кабiнету.

-- З чим пожалував? -- запитав той. -- Щось з матерiалами дисертацi╖?

-- Нi, з дисертацi╓ю поки що все по-старому. Збираю матерiал.

-- Щось ти довго той матерiал збира╓ш. Пора вже писати. Бо такими темпами ти за 5, а то й за 10 рокiв дисертацiю не захистиш.

-- Ну, за 10 рокiв точно захищу.

-- Та хто його зна╓. Це ти так гада╓ш, а ось я у цьому не впевнений. Тобi стiльки вже стукнуло?

-- В серединi серпня виповниться тридцять дев'ять.

-- О! Саме той вiк, щоб вже ставати професором, ну, нехай у сорок, -- сам Лазаренко у сво╖ 53 роки й досi був лише кандидатом технiчних наук. -- Деякi й ранiше захищали докторськi дисертацi╖.

-- Ну, то було саме ранiше, -- посмiхнувся Iлля. -- А зараз я щось не чув, щоб хтось у 39 чи 40 рокiв став професором чи захистив докторську дисертацiю.

-- Ти не перекручуй мо╖ слова! Говорячи "ранiше", я мав на увазi саме вiк, а не час. Захищають докторськi дисертацi╖ у подiбному вiцi i у наш час. Нехай навiть i не у нас в iнститутi, та в iнших НДI ╖х таки захищають.

-- Добре, зрозумiв. Та я до вас пiдiйшов iз iншого питання, не з приводу дисертацi╖.

-- Щось не так по роботi? Ще чого не хватало.

-- Нi, з роботою все гаразд. Я до вас прийшов iз особистого питання.

-- Iз особистого? Хм... I що тобi потрiбно?

-- Потрiбен лише ваш дозвiл.

-- Дозвiл на що?

-- Петро Семеновичу, менi потрiбно на кiлька днiв по╖хати додому, у Хмельницьку область.

-- Отуди тобi! Це ще чого? Зараз гаряча пора, половина спiвробiтникiв у вiдпустках. А плани дослiджень виконувати потрiбно. У тебе самого вiдпустка на коли намiчена?

-- На вересень.

-- Ото ж у вереснi й по╖деш додому. Скiльки вже тут залишилося - ледь бiльше мiсяця. А зараз працювати потрiбно.

-- Менi термiново потрiбно по╖хати додому. У мене батько хворi╓. Йому...

-- I чим ти йому допоможеш? -- перебив його Лазаренко. -- будеш пiгулки зi склянкою води пiдносити? Вiн що, прожива╓ один?

-- Нi, iз дружиною, мо╓ю мамою.

-- О! То у чому справа? Вона й слiдкуватиме за чоловiком. Вилiку╓ вона свого коханого.

-- Боюсь, що нi.

-- А це ще чому?

-- Батьку вже виповнилося 82 роки, вiк дуже солiдний.

-- Ого! А що це вiн так пiзно одружився? Йому вже 82, а тобi лише 39.

-- У батька нас десятеро дiтей, -- потроху почав закiпати Iлля. -- Я дев'ятий за лiком у родинi. А одружився батько сво╓часно. Та це справи не торка╓ться.

-- Саме торка╓ться. Якщо вас у родинi десятеро, то батьку й без тебе ╓ кому допомогти.

-- А якщо батько до мо╓╖ вiдпустки вже помре?

-- Ну, тодi я тебе, звичайно, вiдпущу на похорони. Або вже Володимир Григорович. То вже справа така...

-- А попрощатися з батьком?

-- I що це дасть тобi чи йому? Особливо йому. Тво╓му батьку скоро вже на все начхати буде.

-- Ну, ви й сволота! -- вже не втримався Золотаренко.

-- Що ти сказав?! -- аж пiдскочив Лазаренко. -- Повтори!

-- Та будь ласка, -- тепер вже спокiйно i навiть дещо насмiшкувато промовив Iлля Лаврентiйович. -- Якщо ви самi цього просите, то повторю. Я сказав, що ви, Петро Семенович, сволота. Це ж треба! - не дозволити сину попрощатися з батьком. Такого я ще нiде не чув.

-- Ах, ти паразит! Та я, та я... -- Лазаренко не знаходив слiв для виливу сво╖х емоцiй. -- ...Та я тебе згною! Ти у мене й до кiнця свого вiку дисертацiю не захистиш! Я на тебе у суд подам за образу!

-- Та подавайте хоч у 10 судiв. У нас з вами розмова вiдбува╓ться наодинцi, свiдкiв нема╓. Та я й у судi можу сво╖ слова повторити, i мене пiдтримують колеги, бо всi знають, що ви й справдi сволота. Так що, ви менi солi на хвiст насипите. Бувайте!

Iлля повернувся й направився до дверей, не звертаючи уваги на прокльони завiдувача лабораторi╓ю, якi летiли йому вслiд. Вiн одразу пiднявся у кiмнату вiддiлу. Там знаходився лише аспiрант Анатолiй Купрiй. Молодшого наукового спiвробiтника Кравцова та аспiранта Волошина у полi зору не було.

-- Привiт, Толю! -- привiтався Золотаренко. Анатолiй вiдповiв на привiтання.

Пiсля цього Iлля усiвся за свiй стiл, дiстав аркуш паперу, кулькову ручку й хвилини двi щось писав. Далi вiн пiднявся з-за столу, машинально сунув ручку у карман тенiски, забрав написаний ним аркуш i направився до виходу iз кiмнати. На пiвдорозi вiн зупинився, повернувся до Купрiя й промовив:

-- Толю, я хвилин на 10 вискочу по сво╖м справам. Якщо мене буде питати Лазаренко, то ти мене сьогоднi ще не бачив.

-- Добре.

Iлля спустився двома поверхами нижче й направився у невеличку кiмнату, яка слугувала канцелярiю - там проводилася вся переписка iнституту, тобто там ре╓стрували листи, якi iнститут вiдправляв i отримував: i переписка помiж вiддiлами й переписка з iншими органiзацiями.

-- Добрий день, Марi╓ Анатолi╖вно! -- привiтався вiн iз господаркою кабiнету. Та вiдповiла на його привiтання. -- Заре╓струйте, будьте ласкавi, мою заяву.

-- Заяву чи заявку? -- Маша (жiнцi ще не виповнилося й 30 рокiв) мала на увазi заявку на придбання зi складу або закупiвлю яких-небудь матерiалiв чи обладнання, приладiв тощо.

-- Нi, саме заяву.

-- Давайте.

Золотаренко подав ╖й свiй аркуш. Марiя прочитала його й здивовано пiдняла сво╖ очi на спiвробiтника:

-- Iлля Михайловичу, як це так?!

-- Та отак, Марi╓ Анатолi╖вно.

-- Але ж вашу заяву потрiбно завiзувати.

-- Зовсiм нi. Заявку так, потрiбно було б вiзувати. А от заяву - нi. Ви не гiрше мене зна╓те, що заяву на звiльнення з роботи за власним бажанням вiзувати не потрiбно. Тобто, можна й вiзувати, а можна i не вiзувати. Якби був Володимир Григорович, то я б у нього свою заяву обов'язково завiзував. Хоча, якби Iгнатов був зараз на роботi, а не у вiдпустцi, то я впевнений, що цi╓╖ заяви взагалi б не було. А у Лазаренка я нiчого вiзувати не буду.

-- А що трапилося? Ви посварилися з ним?

-- Ну, сваритися, можна сказати, й не сварився. Просто я обiзвав його сволотою.

-- Боже! Та ви що! Отак прямо й обiзвали?

-- Отак прямо й обiзвав. А що, вiн на це не заслугову╓?

-- Ну... Я не знаю. Звичайно, вiн людина не дуже при╓мна, -- вже тихiше промовила Марiя Анатолi╖вна. -- Але, щоб так йому у вiчi сказати. Ну, ви й устругнули, Iлля Михайловичу!

-- Устругнув, Машо, -- переважна бiльшiсть спiвробiтникiв iнституту саме так зверталася до господарки кабiнету. Золотаренко ж у бiльшостi звертався до не╖ поважно на "ви". -- Та Лазаренко на це заслугову╓.

-- Але що ж, все-таки трапилось? Адже ви його, мабуть, недаремно так назвали?

-- Недаремно, Марi╓ Анатолi╖вно. Розумi╓те, у мене батько дуже хворi╓. Йому вже 82 роки, а тому всяке може бути. Я хочу провiдати батька, можливо - не хочу каркати - це моя остання зустрiч iз ним. А ця сволота Лазаренко не вiдпуска╓ мене з роботи. Ну, як ви, Машо, поставитесь до того, якщо людина говорить: "А навiщо тобi прощатися з батьком? Йому, -- заявля╓ цей iдiот, -- скоро на все начхати буде".

-- Та ви що! Ну, тодi ви ма╓те рацiю. Вiн дiйсно сволота. А може, ви зачекали б Володимира Григоровича?

-- Машо, я б залюбки. Та я ж казав, що не маю часу чекати.

-- Ой, так, так. Та як шкода, що ви вiд нас пiдете. А може, ви напишите заяву на вiдпустку за власний рахунок i ╖дьте. А тим часом Iгнатов повернеться з вiдпустки. I все буде добре.

-- Не буде добре, Машо. Таку заяву менi Лазаренко нiзащо не завiзу╓, а без вiзи то буде звичайний папiрець. До повернення Володимира Григоровича з вiдпустки Лазаренко тричi встигне мене звiльнити з роботи за прогули.

-- Так, ви, мабуть, ма╓те рацiю. Таке може бути. Але вiн може й... -- жiнка не завершила фрази, пiсля чого знову тихiше звернулася до Золотаренка. -- Тодi вам потрiбно ще одну таку заяву написати - копiю. Оригiнал я заре╓струю, а вашу копiю завiзую, проставивши на нiй дату ╖╖ подачi та ре╓страцiйний номер. А то, якщо Лазаренко довiда╓ться, що ви самi звiльнилися з роботи, то вiн вашу заяву порве, а мене змусить закреслити ╖╖ ре╓страцiю як нiбито помилкову. А коли копiя буде у вас на руках, то вiн нiчого вдiяти не зможе.

-- Точно! Яка ж ви молодець, Машо. I як я сам до цього не додумався. А я ж чув, що при звiльненнi з роботи за власним бажанням, без згоди на те твого керiвництва, краще мати при собi копiю заяви. От я бовдур! Ще раз дякую, Машо! Дайте, будь ласка, чистий аркуш паперу.

Марiя подала йому аркуш паперу. Золотаренко присунув до столу стiлець для вiдвiдувачiв, присiв на нього, дiстав з кишенi тенiски ручку (як вона йому зараз знадобилась - обидвi заяви будуть написанi однi╓ю пастою) i за 1,5-2 хвилини вже подав Марi╖ Анатолi╖внi заповнений аркуш. Та заре╓струвала заяву, зробила вiдповiдну позначку за сво╖м пiдписом на копi╖ й повернула йому копiю. Iлля знову подякував ╖й.

-- Iлля Михайлович, а може ви повернетесь до нас, коли вийде з вiдпустки Володимир Григорович?

-- Не знаю, Марi╓ Анатолi╖вно. Там видно буде. Навiть якщо повернуся, то ця сволота Лазаренко кожного дня з'╖датиме мене.

-- А куди ж ви тепер пiдете працювати?

-- О, Машо, свiт великий, а рiзних iнститутiв - i наукових, i навчальних - багато навiть у самому Ки╓вi.

-- То правда. Тодi успiхiв вам.

-- I вам такого ж, Марi╓ Анатолi╖вно.

Золотаренко повернувся у вiддiл.

-- Привiт, В'ячеславе Миколайовичу! -- звернувся вiн до Кравцова, який вже теж з'явився у кiмнатi. -- Ну, що, -- Iлля повернувся до Анатолiя, -- не питав мене Лазаренко?

-- Питав. Хвилин через 10 пiсля того, як ви вийшли. Я вiдповiв, як ми й домовлялися, що вас у вiддiлi ще не було.

-- I що далi?

-- А нiчого. Петро Семенович чортихнувся й поклав трубку. А навiщо ви йому знадобилися, щось по дисертацi╖? Ви вже з ним бачилися? -- закидав Золотаренка питаннями Анатолiй.

-- Бачився. Ще до того, як побачився з тобою. Та надалi бачитися з ним я вже не бажаю.

-- Як-то так? А дисертацiя? Вiн же ваш науковий керiвник.

-- Та пiшов вiн куди подалi. Обiйдуся я й без нього.

-- Ти що, посварився з ним? -- у свою чергу запитав Кравцов.

-- Не те слово, В'ячеславе Миколайовичу.

-- А ну-ну! Розповiдай.

-- Трохи пiзнiше. У мене ╓ ще одна термiнова справа. Толю, -- Iлля Михайлович знову повернувся до молодшого спiврозмовника, -- у мене до тебе ╓ ще одне прохання. Та почну iз запитання: "Ти вже вiднiс вчорашню заявку на матерiали?".

-- Ще нi, сьогоднi вiднесу.

-- Це добре. А ось тепер i саме прохання - Толю, дуй до Машi i термiново заре╓струй заявку.

-- А чому саме термiново? Встигнуть ще нас забезпечити тими матерiалами - нiчого такого особливого, дефiциту, так би мовити, ми не замовляли.

-- Я знаю. Та все ж заявку потрiбно заре╓струвати саме зараз. Так що бiжи до Марi╖, а як повернешся, я все вам розповiм.

-- Добре, без проблем, -- Анатолiй вийняв iз шухляди свого столу теку, вiдкрив ╖╖, порився у паперах, вийняв аркуш (ймовiрно, заявка) i, навiть не поклавши теку назад у шухляду, направився до виходу iз кабiнету. Хвилин через 10-12 вiн повернувся.

-- Все готово, Iлля Михайловичу. А тепер справи за вами, розповiдайте все. По-перше, чому була така поспiшнiсть iз цi╓ю рядовою заявкою?

-- Щоб пiсля мо╓╖ заяви у ре╓страцiйному журналi з'явився вже новий документ, щоб далi йшли вже наступнi ре╓страцiйнi номери, i ╖х неможливо було змiнити.

-- А яка ваша заява? Я не заглядав до Марi╖ Анатолi╖вни у журнал, а тому i не знав, що ви також якусь заявку подали.

-- Не заявку, Толю, а саме заяву. Я заре╓стрував, копiя у мене, -- Iлля похлопав рукою по кишенi тенiски, де разом iз кульковою ручкою лежав вже й згорнутий учетверо аркуш копi╖ заяви, -- заяву на звiльнення з роботи за власним бажанням.

-- Що за дивнi жарти у вас?

-- А це не жарти, -- Золотаренко дiстав копiю, розгорнув ╖╖ i показав Купрiю.

-- Оце так-так! Ви що, й справдi так зробили? I чому це ви такiй сумнiвний папiрець написали?

-- Вiн не сумнiвний. Щоправда, ще вчора я його писати не збирався. А ось сьогоднi вранцi... Та так вже вийшло.

-- I що вийшло, Iлля Михайловичу? Що трапилося? -- запитав вже знову Кравцов.

Довелося Золотаренку досить детально - поспiшати йому було вже нiкуди - розповiсти сво╖м друзям-колегам про свою бесiду з Лазаренком i особливо про ╖╖ кiнцiвку.

-- Ну, ви й начудили! -- покачав головою Купрiй.

-- Нiчого вiн не начудив, -- не погодився з молодшим колегою В'ячеслав Миколайович. -- Слава Богу, знайшлася людина, яка назвала вiдкрито в очi Лазаренка сволотою. А вiн такою i ╓, хто цього не зна╓.

-- Так то так, та чим це скiнчилося для Iллi Михайловича.

-- Все нормально скiнчилося, Толю, -- вiдповiв вже сам Золотаренко, -- i вiн практично повторив сво╖ пояснення з цього приводу Марi╖.

-- Та це також вiрно, -- не вщухав Анатолiй. -- Але докторська дисертацiя, науковий керiвник...

-- I що, Iлля Михайлович не знайде собi кращого, бiльш порядного керiвника, а точнiше консультанта? -- запитав Кравцов. -- А з нормальним керiвником вiн свою дисертацiю пiдготовить i захистить ще ранiше, нiж з нашим iдiотом. Який з нього консультант... Ось ти скажи менi, хто за останнi 2-3 роки у нього захистився? Вiд нього ж всi тiкають.

-- Можливо, що ви й ма╓те рацiю, -- зiтхнув Купрiй. -- Але все одно шкода, що Iлля Михайлович вiд нас йде.

-- Шкода, звичайно. Та що вдi╓ш. Iлля Михайловичу, попрощатися б нормально потрiбно, -- й собi зiтхнув Кравцов, повернувшись у бiк Золотаренка.

-- Я знаю, та не сьогоднi. Я зараз же ╖ду додому, складаю речi - i до батькiв. Та ти не хвилюйся, за мною не заiржавi╓. Пiсля повернення до Ки╓ва менi однак доведеться заскакувати в iнститут за розрахунком. Ось тодi нормально й попроща╓мося.

-- Та я не про це мову вiв, -- як би зобидився Кравцов. -- Я мав на увазi, що всiм колективом... А зараз дехто у вiдпустцi.

-- О, це вiрно! -- пiдняв до гори вказiвний палець Золотаренко. -- Тодi я прийду за розрахунком, коли повернеться з вiдпустки Володимир Григорович. Та й iншi.

-- То добре, -- задумливо протягнув Анатолiй. -- Але, якщо збереться весь вiддiл, то буде й Лазаренко.

-- Ось йому! -- Iлля вiд злостi зобразив двома руками непристойний жест. -- це буде мiй день, а тому я матиму право запрошувати лише тих, кого захочу. Якщо з'явиться ця сволота, то я його виставлю за дверi. I навiть Балацький чи сам Iгнатов мене не зупинять. Та навiть директор iнституту.

-- Правильно! -- пiдтримав друга В'ячеслав Миколайович.

На цьому бесiда поступово почала наближатися до завершення. Ще трохи погомонiли про рiзнi дрiбницi, поки Iлля вибирав з шухляд столу сво╖ особистi речi. Та тих було не так вже й багато - помiстилися у середнього розмiру полiетиленовий кульок. Далi друзi попрощалися, i Золотаренко по╖хав додому.


* * *


Золотаренко вирiшив ╖хати до батькiв вечiрнiм потягом. Якщо летiти лiтаком, то вiн зможе вилетiти з Ки╓ва реально лише пiсля обiду - дорога додому, збори, дорога з дому до агентства Аерофлоту, черга за квитками, по╖здка до аеропорту "Бориспiль" (скорiш за все, навряд чи з "Жулян" лiтають лiтаки до Хмельницького), ре╓страцiя на рейс тощо. Та навiть, якщо i лiтають лiтаки з "Жулян" (а Iлля вже давно нiкуди не лiтав), то теж певний час потрiбен. Отже, у свiй рiдний обласний центр вiн, скорiше за все, потрапить лише пiд вечiр. Та ще й невiдомо чи ╓ у потрiбну йому пору авiарейси iз Ки╓ва до Хмельницького. Та навiть якщо i ╓, то ввечерi вже може не бути мiсцевих потягiв на Кам'янець-Подiльський. Ото ж доведеться сiдати на нiчнi протяги далекого слiдування. То навiщо тодi морока з лiтаками, якщо вiн сяде на такий потяг ще в Ки╓вi. А тому вiн зараз заскочить на вокзал i купить квиток на прямий потяг, що йде з Ки╓ва до Кам'янець-Подiльського (або через це мiсто). I тодi вночi або рано вранцi вiн буде у Нестерiвцях. А там вже знайомою дорогою - менше, нiж 5 кiлометрiв - до рiдного села.

I дiйсно пiд ранок (потяг прибував у Кам'янець рано вранцi) Iлля Михайлович був вже вдома у батькiв. Дверi в будинок були зачиненi. Iлля тихенько постукав у шибку вiкна батькiвсько╖ спальнi. Вiкно знаходилося над лiжком мами - останнi роки батьки спали окремо, мама намагалася оберiгати сон хворого чоловiка. Мама спала дуже чутко, прислухаючись до кожного зiтхання Михайла Лаврентiйовича. Вона ж i вiдчинила зараз дверi сину. Надворi вже починало свiтати, першi променi сонце освiчували небосхил.

З годину чи пiвтори Iлля ще трохи подрiмав у просторiй до болю знайомiй вiтальнi. Звичайно, й ранiше вона переважно була порожньою, та саме зараз ця порожнеча надихала гнiтючий настрiй. Начебто у життi все й влаштовано справедливо, та, мабуть, все ж таки, не все... Родина ранiше мала десятьох дiтей, а дiм зараз практично порожнiй. Добре, що на цей час у будинку разом iз батьками жила хоча б родина Петра.

Спочатку Петро жив в однiй iз знайомiй йому з раннього дитинства дитячiй кiмнатi. Вiн там продовжив жити й пiсля одруження, а коли вже у нього пiшли дiти, зайняв двi кiмнати. Цi кiмнати поступово переобладнувалися, починаючи з осенi 1958-го року, коли Петро одружився i привiв у дiм молоду дружину Марiчку. В однiй з ранiше дитячих кiмнат i стали жити Петро з дружиною, а iнша кiмната пiзнiше була видiлена ╖хнiм дiтям: Тамара (1960 р. н.), Микола (1963 р. н.) та Катерина (1968 р. н.). Щоправда, зараз Микола, якому виповнилося 15 рокiв, навчався (закiнчив 1-й курс) у Кам'янець-Подiльському iндустрiальному технiкумi, який був створений у 1945-му роцi.

Те, що хоча б одна дитина Михайла та Наталi╖ залишилася проживати у рiдному селi, було зручно i для родини самого Петра, i для його батькiв. Коли у Петра з Марi╓ю почали народжуватися дiти, то бабуся приглядала за ними. А пiсля того, як господарю велико╖ родини перевалило вже на сьомий десяток, то Петро з дружиною почали допомагати батькам по господарству - у сiльськiй садибi завжди знаходиться робота. Михайло Лаврентiйович навiть часом подумки корив себе за те, що колись противився бажанням Петра стати електриком. Так, батькам завжди при╓мно, коли ╖х дiти стають навiть середнiми людьми, як казав свого часу iнший син Павлик. Але вони тодi здебiльшого покидають родинний дiм, ви╖жджаючи у iншi мiста, i як пiсля цього жити одним пристарiлим батькам?

Отож Iлля подрiмав (а може просто полежав, вiдвiвши цей час сво╖м думам) певний час у вiтальнi, та пiднявся вiн однак рано, тому що добре знав звичку батька прокидатися рано - той звик до цього за пiввiку сво╓╖ роботи на залiзницi у Нестерiвцях. Потiм Iлля умився, привiв себе у порядок i зайшов на кухню, де вже поралася мама. Син привiтався з нею (вдруге за короткий термiн перебування вдома), обiйняв ╖╖ i поцiлував у щоку. Мама притулилася до сина й тихенько заплакала. Iлля не став ╖╖ заспокоювати - все було зрозумiло - зачекав поки вона заспоко╖ться. Потiм вони обо╓ присiли на кухоннi табуретки i трохи погомонiли - в основному про справи у Iллi. Той, звичайно, сво╖ми останнiми новинами не став дiлитися з ненькою, завiривши ╖╖, що у нього все гаразд. Мама поцiкавилася також станом справ у ╖╖ невiстки Надi╖, з якими успiхами завершила 2-й клас ╖╖ тезка Наталочка i як там пiдрiс ╖╖ онучок Гена. Коли в розмовi настала пауза, Iлля запитав маму:

-- Як там зараз тато?

-- Все так же, краще не ста╓, -- вона притулила до очей хустинку. Мамi нещодавно виповнилося 77 рокiв - вiк також далеко вже не дiвочий.

-- Вiн уже прокинувся?

-- Прокинувся хвилин сорок тому. Лежить просто iз розплющеними очима, мабуть, згаду╓ сво╖ минулi роки. Вiн часто згаду╓ днi прожитi. Навiть, коли я включаю телевiзор, вiн мало його дивиться. Хiба що новини - подiями у державi вiн ще цiкавиться. А так йому бiльш до душi поговорити зi мною: як ми стрiлися, як налагоджувалося наше життя, як виростали дiти... Або з Петьком чи Марi╓ю ще побалака╓, коли тi заходять до нього у кiмнату. Тодi його очi трохи оживають, а так вони у твого тата здебiльшого сумнi. Вони у нього одразу веселiшають, коли з'являються його онуки, дiти Петька та Марiчки, або ми з ним розмовля╓мо про iнших наших онукiв. Я вже навiть з лiку збилася, скiльки ╖х у нас. А зараз вже й первiсток правнучок у нас з'явився. Саме правнучок, а не правнучка. Ти, можливо, ще й не зна╓ш - я не пам'ятаю чи писала тобi про це - що у доньки Сашка Ганночки - вона вийшла замiж 2 роки тому - вже з'явився синочок Олександр. А у Тонiного Мишка i його дружини Тетяни ще до того народилася донька, дiйсно наша перша правнучка Оксана. Тобто, у всiх у вас, наших дiтей з'явилися не лише племiнники, а вже й внучатi племiнники.

-- За доньку Мишка я чув, як знаю i те, що син Тонi одружився. Знаю також, що минулого лiта одружився нарештi i Ванько - син Лавра й Валентини. Ну, йому давно вже пора було, адже вiн одного року народження з тим же Мишком. А ось за вашого першого правнука - дiйсно не знав. Це новина дуже радiсна.

-- Радiсна, та ще яка. Кажуть, що людина тодi повноцiнне життя прожила, й щасливе, коли дочекалася сво╖х правнукiв. Отодi вже й помирати можна.

-- Так, годi за смерть думати, думайте краще про онукiв та правнукiв, радiйте ╖х зростанню. Так, тепер я й за Сашка всi новини знаю.

-- Це ще не всi новини, Iлько. У Сашкового брата-близнюка Лаврика моя тезка Наталочка рiк тому теж вже вийшла замiж, отже i у не╖ скоро дiточки з'являться, знову-таки нашi з Мишком правнуки.

-- Так, новини за Лаврентiя, за його доньку менi були поки що невiдомi. Як же швидко ростуть чужi дiти...

-- Тво╖ теж швидко ростуть, -- посмiхнулася мама. -- Просто, бачачи ╖х щодня, ти того не помiча╓ш. Ти помiтиш це, коли й вони вже дорослими стануть. Так, досить теревенити, йди до батька. Вiн останнiм часом намага╓ться менше згадувати при менi про вас, та то зрозумiло, бо бо╖ться, що я вам почну писати листи про його хворобу. Все, йди. Ти побачиш, як вiн тобi зрадi╓.

Iлля тихенько прочинив дверi спальнi, зайшов до не╖ й зробив пару крокiв до лiжка батька. Та той одразу примiтив сина.

-- Ой, Iллюшо! -- радiсно вигукнув вiн.

-- Доброго ранку, тату! -- привiтався син.

-- Та... -- махнув рукою батько, -- яке вiн там добрий... Для мене зараз всi вони вже однаковi. От коли я працював, коли сили ще були... Та й недовго менi вже залишилося ╖х зустрiчати, тi ранки.

-- Так, батьку, -- навмисно суворо промовив Iлля, -- припиняй сво╖ подiбнi балачки. Ти ще не один ранок зустрiнеш, i будуть вони для тебе дiйсно добрими.

-- Ти пробач, Iллюшо. Я трохи помилився, сказавши, що сьогоднiшнiй ранок подiбний до iнших, -- навiть вже посмiхнувся Михайло Лаврентiйович. -- Ранок сьогоднi й дiйсно добрий, навiть чудовий. I його робить таким твiй при╖зд. А Надя з дiтьми теж при╖хала?

-- Нi, тато, я не у вiдпустцi. Просто у мене накопилися вiдгули, ото ж я й вирiшив ╖х використати - проскочити у рiднi кра╖, провiдати вас та Петька з Марiчкою. Сподiвався, що можливо, ще когось iз братiв застану на вiдпочинку у вас, адже час вiдпусток. Або Тоня заскочить провiдати вас.

-- Тоня з чоловiком були у нас у минулi вихiднi. Так що тепер ╖х доведеться чекати тижня iз три, а той того довше, бо у них зараз досить i сво╖х турбот.

-- Яких ще турбот? -- захвилювався Iлля.

-- При╓мних турбот, Iлько, при╓мних. Наприкiнцi серпня або на початку вересня ╖х донька Олена виходитиме замiж. Мишко вже й донечку ма╓, а тепер Оленка замiж виходить.

-- Оленка вже виходить замiж?!

-- А чого ти так диву╓шся? ╥й вже виповнилося 23 роки, так само, до речi, як i Наталi╖. А Наталка ще у минулому роцi замiж вийшла. Чи ти цього не зна╓ш?

-- Вже знаю, -- посмiхнувся Iлля. -- Мама повiдомила.

-- Отож бо. А твоя мама вийшла замiж за мене й того ранiше - у 20 рокiв.

-- Ну, зараз так рано дiвчата замiж вже не виходять. Це ж треба, Оленцi вже 23 роки... Та й взагалi, настала, мабуть, пора мо╖м племiнникам та племiнницям створювати вже сво╖ сiм'╖. Дiйсно, чужi дiти швидко ростуть, -- тихо, нiбито сам до себе промовив Iлля.

-- Так, досить говорити про нашi новини, -- обiрвав його роздуми Михайло Лаврентiйович, -- Розповiдай про себе, як у вас з Надiйкою справи.

-- У нас все нормально.

-- А детальнiше? Я вiд Сашка та Лавра, як вони при╖здять, постiйно чую: "Все нормально". Та для вiйськових така вiдповiдь й справдi звична. А ось решта дiтей у нас з мамою сугубо цивiльна... Так що давай детальнiше.

-- А детальнiше я тобi розповiм надворi. Годi валятися у постелi, пiшли у двiр - ранок такий чудовий.

-- Ти бач, який командир знайшовся! Одного часу, -- посмiхнувся батько, -- менi тi ж самi Лавр iз Сашком наказували. А тепер вже й ти батьку накази вiдда╓ш.

-- Я не наказую, тату, я прошу тебе вийти на подвiр'я. Погода чудова, сядемо на лавочку й будемо розмовляти про що завгодно.

-- Добре, умовив. Я й справдi вже давненько на лавочцi не сидiв. Зараз вдягнуся i почвалаю потихеньку.

-- Не почвала╓ш, а нормально пiдеш. Ноги у тебе, хоча трохи i хворi, та все ж ще мiцнi, натренованi за десятки рокiв - не впадеш. Та й сам ти ще хоч куди.

Коли Iлля з батьком проходили повз прочиненi кухоннi дверi, то Наталiя Карпiвна, побачивши ╖х, навiть заклякла на мiсцi iз розширеними здивованими очима. А батько з сином, вийшовши у двiр, довго розмовляли, сидячи на лавочцi. Звичайно, торкнулися вони й питання роботи Iллi над докторською дисертацi╓ю, ця тема дуже цiкавила Михайла Лаврентiйовича.

-- Як у тебе йдуть справи з новою дисертацi╓ю, -- поцiкавився батько у сина. -- Пишеш ╖╖?

-- Поки що нi, тату. Збираю матерiал для не╖. Та ти не хвилюйся, я ╖╖ обов'язково напишу.

-- Я тепер вже впевнений у цьому, i дуже на це розраховую. Ти вибач менi заднiм числом, що я рокiв 15-20 тому трохи втратив вiру у те, що ти досягнеш значних висот. Дуже вже тодi, наприкiнцi п'ятдесятих рокiв багато чого звалилося на тебе: тяжка хвороба, невдача зi вступом в iнститут, потiм армiя, травма ноги...

-- Все нормально, тату. Нема╓ тобi за що вибачатися. Дiйсно, тодi просто все так нещасливо склалося. Та потiм все поступово стало налагоджуватись. Невдачi лише загартували мене.

-- Так, у цьому ти ма╓ш рацiю. Саме невдачi гартують i наставляють на вiрний шлях людину. Отож, незабаром ти станеш професором?

-- Ну, при бажаннi професором я мiг би вже стати, будучи ще кандидатом наук.. Але я хочу стати не лише професором, а мати вчений ступiнь доктора технiчних наук.

-- Зрозумiло. I коли це може статися?

-- Ну, незабаром, як ти перед цим сказав - навряд чи. А коли саме я поки що не знаю - не за 2-3 роки, звичайно. Але стану, тату, обов'язково стану.

-- А далi?

-- А що, далi?

-- Далi ким ти станеш?

-- Далi я хочу перейти на педагогiчну роботу - не вчитись, а вже самому готувати спецiалiстiв, -- Iлля як би пiдготовлював ╜рунт стосовно можливо╖ теми про змiну сво╓╖ роботи.

-- Хм, це непогана справа. Та я все ж не про те мову вiв. В науковому планi, чи навiть у житт╓вому, ким ти пiсля професора можеш стати?

-- Так далеко я не заглядав. Ким?.. Не знаю, ну, не академiком же. Дуже далеко менi до них.

-- А чом би i не академiком? Не святi ж горшки обпалюють, -- повторив батько сво╖ ж слова тому ж таки Iльку, коли понад 20 рокiв тому у них зайшла розмова про вибiр професi╖ сина. А тодi той хотiв стати авiабудiвником. -- Академiки свiй шлях теж починали зi школи та iнституту.

-- В цьому ти, тато, ма╓ш рацiю. О, я навiть бачив один дуже цiкавий документ, -- посмiхнувся Iлля.

-- Що ще за документ?

-- Така невеличка книжечка розмiром у якийсь там пропуск. Але з мiцною обкладинкою коричневого кольору, на якiй великими лiтерами написано росiйською мовою: "Удостоверение будущего академика".

-- Як то так? Будущего, тобто майбутнього... Нiчого не зрозумiло.

-- Зараз я тобi поясню, -- розсмiявся Iлля. -- Так ось, внизу цього документа вже значно меншими лiтерами добавлено: "студенческий билет". Це придумали москвичi.

-- А що, -- розсмiявся й Михайло Лаврентiйович, -- вони мають рацiю. Такий студентський квиток надиха╓ i напевно плодить в головi його власника нестандартнi видатнi iде╖. Такий студент буде подавати великi надi╖ i сво╖ми успiхами викликати повагу викладачiв та захоплення однолiткiв, i буде явно заслуговувати статусу майбутнього академiка. Хтось з цих студентiв дiйсно може стати академiком. Розумнi люди... Отож i тобi, вже не студенту, а колись професору чому б не стати академiком.

-- Ну, теоретично воно можливо, звичайно. Та все ж... -- покачав головою Iлля, але потiм раптом загорiвся. -- А що! То ти вiрно, тату, про горшки та святих сказав. Та я вже й чув це колись... Чому б i справдi не спробувати. I я таки спробую йти далi!

-- О! Золотi слова, Iллюшо. Дiйсно, завжди потрiбно йти далi, ставлячи собi саму високу мету. Ти мене зараз сво╖ми останнiми словами дуже порадував. Вiд тво╖х братiв я таких слiв не чув. Тепер я вже точно повiрю у те, що у мене хоча б хтось iз синiв вiдомою людиною стане.

-- А чому хоча б, тату? Лаврентiй вже третiй рiк як ходить у штанях iз широкими лампасами, подумати лише - генерал-майор. Олександр на рiк бiльше у полковниках вже проходив. То хiба ж вони не великi люди? А Микола, Василь? Микола вже провiдний iнженер у трестi, працю╓ як здобувач над кандидатською дисертацi╓ю. Можливо, через рiк-другий i захиститься.

-- Мабуть, що захиститься, та науковий ступень, ти сам менi про це казав, йому потрiбен здебiльшого для росту у сво╖й професi╖. Не думаю, що далi вiн буде працювати над докторською дисертацi╓ю. Вона йому не потрiбна. Вiн практик, вiн мрiяв i мрi╓ великi, гарнi, висотнi будинки зводити.

-- Нехай i так. Та людей, що зводять дiйсно великi, гарнi будинки не так вже й багато. Крiм того, ╓ ще й Василько. Вiн вже перший пiлот лiтака АН-24, це тобi не АН-2. Та й це, я впевнений, недовго буде тривати. Стане вiн невдовзi пiлотувати й сучаснi великi лiтаки типу Ту-134 чи Iл-18. I буде вiн згодом лiтати навiть на мiжнародних рейсах.

-- Я також вiрю у те, що колись це обов'язково станеться. Василько настирний, завзятий. Та ти назви менi хоча б одне прiзвище вiдомого пiлота лайнера навiть мiжнародних рейсiв.

-- Он воно що! -- розсмiявся Iлля. -- Ну, ти, тато, й да╓ш. А тобi обов'язково потрiбно, щоб тво╓, наше прiзвище дуже вже вiдомим було? Звiдки у тебе на старостi рокiв такi завищенi амбiцi╖?

-- А вони у мене не на старостi, вони у мене, як i у мого батька, твого дiдуся, були ще з молодостi. Ми з ним вважали, i я вважаю зараз, що дiти повиннi перевищувати досягнення батькiв.

-- Ну, скорiш за все, Микола чи пiзнiше я таки перевершимо тво╖ досягнення. Та й Лаврентiй з Олександром, мабуть що, вже перевершили тво╓ досягнення. I хiба для тебе цього не досить?

-- Дивлячись на скiльки перевершити. Адже, у тебе також ╓, чи зараз з'явилися й новi амбiцi╖, i ╖х не можна назвати завищеними чи навiть нездоровими. Вони вiрнi, бо ведуть до велико╖ мети. У тебе вже ╓ така мета. Так тримати, синку! Не зупиняйся на пiвдорозi.

-- Не зупинюсь, батьку.

-- Я вiрю тобi. Ось тепер менi можна вже й спокiйно помирати. Саме спокiйно, бо знатиму, що мо╖ мрi╖ звершаться. Жаль лише, що я не доживу до того часу. Та так вже влаштовано життя.

-- Тату! Знову завiв свою пiсню? Облиш i думати про передчасну смерть.

-- Е, нi, вона вже не передчасна. Зараз мало хто дожива╓ до мо╖х рокiв. Так що, можна дякувати Господу, що вiн вiдпустив менi часу бiльше за iнших. Можливо, надалi люди, тобто багато хто з них, будуть жити й до 100 рокiв, а то й бiльше. Мабуть, так воно колись i станеться. Та я не горюю, що живу не в тi часи. Я нi про що не жалкую. Я прожив, та ще й бiльшiсть часу iз тво╓ю мамою, гарне життя. Так, часи були непростi, а як наслiдок, i життя також. Та це мо╓ життя, воно було добрим, а можливо й праведним. Так, все. Не хочу закiнчувати нашу бесiду на сумнiй нотi - сподiваюся, що у мо╖х нащадкiв все буде добре, i що вони також будуть задоволенi сво╖м прожитим життям, i що ╖х мрi╖ стосовно вже сво╖х дiтей збудуться.

Коли, провiвши разом iз батьками 3 днi, Iлля покидав гостинну родинну домiвку, то вiн тепло попрощався iз батьком. I вони обо╓ залишилися дуже задоволеними вiд свого спiлкування один з одним. А життя дiйсно продовжувалося...


РОЗДIЛ 16


Вiд змiни мiсць доданкiв...


Повернувся Iлля додому у передостаннiй день липня - у недiлю вранцi. Перед по╖здкою у Зеленче Iлля не повiдомив дружинi про свою останню подiю в колишньому для нього iнститутi. Щоб вона не турбувалася вiн лише зателефонував ╖й на роботу i сповiстив, що у другiй половинi дня вiн ви╖здить до Хмельницько╖ областi. Чому ви╖здить Надiя знала ще iз вчорашнього вечора, коли вони обговорювали отриманого Iллею маминого листа. Жiнка була готова до короткочасно╖ по╖здки чоловiка, вирiшивши, що вiн спокiйно домовився про це у себе на роботi. Та коли по поверненню додому Iлля сповiстив ╖й про дiйсний стан речей, Надiя спочатку не повiрила у сказане, а потiм, з'ясувавши всi деталi, напустилася на чоловiка:

-- Iллюшо, чи ти здурiв? Що ти нако╖в? Робота ж була досить пристойна, кому сказати - науково-дослiдний iнститут! Та головне, як же твоя майбутня докторська дисертацiя? Ти ж тiльки-но розпочав над нею працювати.

-- Ото ж бо воно i ╓, що тiльки-но розпочав. Так що неважко буде ╖╖ змiнити. А що стосу╓ться пристойностi роботи, то назва науково-дослiдний iнститут сьогоднi нiкого вже не заставля╓ у захватi дивуватися та клацати язиками. Рядова, досить буденна робота, можна знайти i кращу.

-- Так, зачекай. Давай по-порядку. А навiщо змiнювати дисертацiю, i як це - змiнити ╖╖?

-- Вибачаюсь, я трохи неточно висловився. Змiнити не саму дисертацiю - це словосполучення не пiдходить - а змiнити назву дисертацi╖.

-- Як це? Тодi ж це буде дiйсно зовсiм iнша робота. Хiба ж таке можливо?

-- Можливо, Надiйко, можливо. Та спочатку я тобi роз'ясню чому потрiбно змiнювати ╖╖ назву. Справа у тому, що назва роботи та науковий консультант докторанта офiцiйно затвердженi. А якщо консультант змiню╓ться, то його також потрiбно перезатверджувати. Та Лазаренко на це нiколи не погодиться, тим паче пiсля мо╓╖ сварки з ним. Вiн тепер буде робити все можливе, щоб я дисертацiю саме з такою назвою нiколи не захистив. Отож назву дисертацi╖ потрiбно обов'язково змiнити. А змiнивши назву роботи, можна змiнити й наукового консультанта - причому це все буде зроблено на офiцiйному рiвнi. Або взагалi працювати над роботою без нього.

-- Так, це я зрозумiла. Але як же ╖╖ змiнити? Це ж буде зовсiм iнша робота.

-- Ось тому, я й казав - добре, що я лише почав працювати над нею. А зiбраний мною до цього часу матерiал так чи iнакше знадобиться. Навiть, якщо назва роботи змiниться кардинально. Та це крайнiй випадок.

-- Тобто?

-- Не обов'язково кардинально змiнювати тему дисертацi╖, тобто ╖╖ назву. Можна у ╖╖ назвi змiнити лише кiлька слiв. Або просто по iншому переформувати, точнiше, перефразувати тему.

-- I знову-таки як це? Я у бесiдi з тобою сьогоднi весь час тiльки те й роблю, що постiйно запитую: "Як це?". То роз'ясни менi доладно, i якомога простiше. А то ви, науковцi такого накрутити можете...

-- Е, нi, -- розсмiявся Iлля. -- Бiльш за вас, медикiв нiхто нiчого накрутити не може. То ви на латинi такого накручу╓те... Згадай лише нашу першу зустрiч - взимку, коли я упав - ти тодi стосовно мо╓╖ кульгавостi, начебто ще з дитинства, таких термiнiв накрутила...

-- Ну, було таке, -- посмiхнулася Надiя. -- Та на те вона й медицина. I термiни на латинi, щоб не одразу пацi╓нт лякався сво╓╖ хвороби.

-- Ага! Ви тi╓ю латиною навпаки сво╖х пацi╓нтiв ще бiльше ляка╓те. Незрозумiле завжди ляка╓. Та нехай йому, не будемо сперечатися у кого термiни не зрозумiлiшi. Отже, ти пита╓ш: "Як це?". Так... Зараз спробую тобi пояснити простiше. Ну, наприклад, нехай у когось була така тема дисертацi╖, а точнiше ╖╖ назва: "Харчовi властивостi цукру". Такий напрямок буде тобi бiльш зрозумiлий.

-- Так, звичайно, зрозумiлий. I що в цiй назвi можна змiнити? Все коротко й зрозумiло.

-- Ото ж бо - коротко й зрозумiло. А можна назву змiнити так, що вона буде не такою вже короткою, та й не такою зрозумiлою. Для пересiчного громадянина, звичайно.

-- А ну-ну? Цiкаво навiть.

-- Ну, наприклад, як тобi така назва дисертацi╖: "Вивчення властивостей окремих низькомолекулярних вуглеводiв та дослiдження ╖х впливу на органiзми вищих ссавцiв"?

-- Ну, ти й накрутив... I що, це однаковi назви дисертацi╖?

-- Практично так. Що таке низькомолекулярнi вуглеводи? Це звичайна сахароза, тобто, той же цукор. А що таке вищий ссавець? Це...

-- Це людина, -- не дала чоловiковi закiнчити фразу Наталiя. -- Це я знаю.

-- Вiрно. Тобто, ти сама бачиш, як iз просто╖ назви можна зробити складну. Перша назва була простою, а друга - вже зарозумiла. Та в науцi, як i у вас в медицинi, бiльш якраз схиляються до таких зарозумiлих тем, чи назв. I навiть намагаються простi назви тем роботи переробляти на зарозумiлi. Адже зарозумiле завжди приверта╓ увагу, i воно бiльш цiкаве.

-- Ти дивись, -- розсмiялася Наталiя, -- а воно й дiйсно так. Ото ви, вченi, й мудрецi.

-- Ну, це вiрно i невiрно. Вченi - це звичайнi люди, якi знають трохи бiльше, нiж пересiчний громадянин. I то здебiльшого лише з деякого напрямку науки. Спитай того ж таки вченого-фiзика, наприклад, про щось з тематики ботанiки, то вiн у цьому напрямку зна╓, скорiш за все, менше, нiж звичайний школяр. Звичайних людей просто ошелешу╓ слово "вчений". Оце й усе. Звичайно, у свiтi iсну╓ чимало досить рiзностороннiх вчених. Але й вони не здатнi охопити всi напрямки науки.

-- Так, це я без тебе знаю. А тепер повернiмося до початку нашо╖ розмови. Ти ще тодi сказав i про те, що можна знайти кращу роботу. А що, ╓ кращi науково-дослiднi iнститути?

-- А бiс ╖х зна╓. Можливо, що i ╓. Та я не це мав на увазi.

-- А що? У тебе вже ╓ на замiтцi якась краща робота?

-- Ну, конкретно ще нема╓. Та в цiлому деякi намiри у мене iснують.

-- I що це за намiри?

-- Давай я почну здалеку. От скажи менi, коли я зазвичай повертався з роботи в НДI додому?

-- Ну, по-рiзному бувало - то у сiм годин вечора, то у вiсiм, а iнколи й взагалi пiзнiше. А ось вчасно пiсля роботи - годин у шiсть - я вже й не пам'ятаю, коли ти повертався.

-- О! Отож бо воно i ╓. А коли я повертався додому одразу по обiду чи взагалi не виходив на роботу?

-- Отако╖! Не виходив ти на роботу лише тодi, коли хворiв. А щоб ти по обiду повертався додому - зроду такого не було. Ну, хiба що, коли ще навчався в аспiрантурi.

-- Ось бачиш, на цiй сво╖й колишнiй роботi я був задiяний майже весь свiтловий день. То чим же така робота гарна? Ну, нехай пристойна, як ти казала. Та це й усi ╖╖ переваги.

-- То ти що, вирiшив на пiв ставки працевлаштуватись?

-- Нi, на повну ставку.

-- I де ж ти знайдеш таку роботу, щоб ти працював на нiй лише до обiду, а платили тобi за повною ставкою?

-- Ну, ти, як медик, тобто точнiше як людина з вищою освiтою, про таку роботу добре повинна знати. На нiй не лише пiвдня можна працювати, а у деякi днi робочого тижня взагалi не виходити на роботу. I тако╖ роботи у Ки╓вi чимало.

-- Як це? А-а... -- одразу збагнула Надiя. -- В iнститутi? Тобто, у навчальному iнститутi?

-- Молодець, швидко зорi╓нтувалася. Саме так, саме у навчальному iнститутi, чи в унiверситетi. Взагалi, у вищому навчальному закладi.

-- Так, це ти добре надумав! -- зрадiла Надiя. -- А чому ж ти ранiше до цього не додумався?

-- Ну, не мiг же я одразу тiкати без причин iз закладу, у якому досить довго працював. До того ж iз закладу, у котрому я пiдготував та захистив кандидатську дисертацiю. Та ще й цей заклад пiсля народження нашого Генки замiнив нам двокiмнатну квартиру на трикiмнатну.

-- Хм, мабуть, що так. У цьому ти ма╓ш рацiю. Добре, це з'ясували. А заробiтна плата у тебе у ВНЗ буде вищою чи нижчою.

-- Та практично така сама. Посади доцента у ВНЗ, що i старшого наукового спiвробiтника у НДI приблизно однозначнi за рiвнем зарплати. А у навчальному iнститутi вона навiть може бути значно вищою.

-- Як то так? То одного рiвня, то значно бiльша? Додатковi години читання будеш брати?

-- Нi. У ВНЗ посада доцента - це в основному педагогiчна робота. Але ВНЗ ще й виконують наукову роботу. Тобто, там можна працювати на пiв ставки у науково-дослiдному секторi, на тi й же самiй кафедрi, де й працю╓ш доцентом. А це додатковий заробiток, до того ж нерiдко й у основний час роботи iнституту чи унiверситету.

-- От здорово! А у нас, якщо працювати на 1,5 ставки, то майже весь свiтловий день i пройде. Iллюшо, то це ж добре. Дiйсно, на бiса тобi той НДI та ще й з придурками.

-- Ну, придурок там, можна вважати, лише один, -- зiтхнув Iлля, -- а решта нормальнi, хорошi люди. То менi просто не пощастило, що мо╖м науковим консультантом призначили саме Лазаренко. Та й то, як менi казали, його призначили пiсля його ж настирних прохань.

-- Он воно навiть як? А ти менi цього ранiше й не говорив. Тобто, вiн, мабуть, хапався за перспективних спiвробiтникiв?

-- Мабуть, що так. Та ще менi не пощастило, що саме зараз Володимир Григорович перебува╓ у вiдпустцi.

-- Е, нi. Тепер особисто я вважаю, що тобi саме пощастило. Якби на роботi був твiй прямий начальник, то ти б довго ще там сидiв. Воно вiрно говориться: "Що не вiдбува╓ться, те на краще".

-- Можливо, ти й ма╓ш рацiю. Та тепер доведеться менi здорово побiгати, доки влаштуюсь на роботу.

-- А чого тобi зараз бiгати? Адже всi ВНЗ зараз не працюють, там лише вступнi екзамени проходять чи будуть проходити. Сезон вiдпусток, влашту╓шся на роботу в iнститут вже у вереснi.

-- Ото ж бо воно i ╓, що навчальнi iнститути зараз практично не працюють. А менi конче потрiбно влаштуватися на роботу не пiзнiше 25-го серпня, -- сварка Золотаренка з завiдуючим лабораторi╓ю вiдбулася у середу 26-го липня.

-- Чому?

-- Щоб не було велико╖, понад мiсяць, перерви у роботi. На старостi, пiд час нарахування пенсi╖ це буде дуже важливий фактор - безперервний стаж.

-- О-о, дiйсно. Тодi закочуй рукави - починай пiдшукувати собi роботу.

-- Та завтра й почну.

-- А у який навчальний заклад ти хотiв би влаштуватися?

-- Скорiш за все, у КПI. До того ж там вибiр роботи для мене бiльший, бо практично всi спецiальностi технiчнi, механiчнi.

-- Так, у КПI - це непогано. Та ще й цей ВНЗ заходиться практично у центрi мiста. Менi вiн добре знайомий.

-- На танцi туди до хлопцiв бiгала? -- посмiхнувся Iлля.

-- Скорiше саме хлопцi з КПI до нас, медикiв, на танцi бiгали. Зручно було - iнститути розташованi майже один навпроти одного. Так, КПI - це дiйсно рацiонально з усiх бокiв. Та й всi навчальнi корпуси там практично на однiй територi╖ зосередженi. Не те що, наприклад, в нацiональному унiверситетi - старi корпуси знаходяться у центрi, а новi - аж за ВДНГ.

-- Це вiрно.

-- Але ж, Iллюшо, тепер ми разом у вiдпустку не пiдемо. У цьому роцi, я маю на увазi. У тебе вона фактично зараз, адже ти поки що без роботи. А ось у мене вона - у вереснi.

-- Ну, Надюшо, тут вже вибирати не доводиться. Зате в подальшому у мене всi вiдпустки будуть влiтку, до того ж майже 2 мiсяцi. Ти легко зможеш пiдлаштовуватися до мене.

-- О, це дiйсно здорово! -- Надя пригорнулася до чоловiка й розцiлувала його. Потiм вона, трохи помiркувавши промовила, -- та я спробую пiдлаштовуватися ще й у цьому роцi. З 1-го серпня, звичайно, вже точно нiчого не вийде, а ось з середини мiсяця я спробую. Тодi ми побудемо всi разом хоча б 2 тижнi.

-- Хм, це також непогана iдея. Спробуй.

I на цьому не стiльки плiдна, скiльки пiзнавальна розмова Iллi з дружиною була завершена.


* * *


А вже завтра Золотаренко й дiйсно направився на пошуки сво╓╖ ново╖ роботи. Шлях до Ки╖вського полiтехнiчного iнституту був йому добре вiдомий. Там вiн розшукав вiддiл кадрiв - той повинен був працювати i влiтку - i звернувся до середнього вiку жiнки (мабуть заступницi начальника ВК - дверi кабiнету того були зачиненi):

-- Добрий день! Мене звуть Iлля Михайлович. Я до вас звертаюся з приводу можливого працевлаштування на роботу.

-- У вас ╓ якiсь домовленостi з нашим керiвництвом чи деканами, завiдувачами кафедрами?

-- Нi, на жаль, нема╓. Я пiдшукую роботу за власною iнiцiативою.

-- А яка робота вас цiкавить: професора, доцента чи обслуговуючого персоналу? Хто ви за фахом i який у вас досвiд педагогiчно╖ роботи?

-- За фахом я iнженер-механiк. Чесно вам зiзнаюсь, що педагогiчного досвiду у мене нема╓. Маю 13 рокiв практичного досвiду роботи на виробництвi, iз них 7 рокiв стажу в НДI. А також маю науковий ступiнь кандидата технiчних наук та вчене звання доцента. Остання посада в НДI - старший науковий спiвробiтник.

-- О, це вже бiльш предметна розмова. Який ВНЗ ви закiнчували i за якою спецiальнiстю?

-- Спецiальнiсть, як я вже згадував, механiка - на стику з автоматизацi╓ю виробництва. Закiнчив Харкiвський полiтехнiчний iнститут.

-- О! Гарний навчальний заклад, наш, так би мовити, колега.

-- Я саме тому до вас i звернувся.

-- А ви харкiв'янин?

-- Нi. Родом я з Хмельницько╖ областi, та вже все тi ж 13 рокiв, по закiнченню iнституту, живу у Ки╓вi. Та що я все на словах... -- Iлля витяг з невеличко╖ чоловiчо╖ сумки, що висiла на його лiвому плечi, пакунок зi сво╖ми документами i простягнув його спiвробiтницi вiддiлу кадрiв. -- Тут мiй паспорт, робоче посвiдчення, диплом кандидата наук та атестат доцента. Трудову книжку я ще не забрав, бо не повнiстю розрахувався з колишньою роботою.

-- Але ж без трудово╖ книжки ми вас до себе прийняти на роботу не зможемо, -- неспiшно промовила жiнка, паралельно проглянувши, буквально мигцем, першi сторiнки поданих ╖й документiв, пiсля чого повернула ╖х власниковi.

-- Я це чудово розумiю. Я поки що лише наводжу довiдки про роботу. Не маю часу чекати. Адже завтра вже розпочина╓ться серпень, у вас почнуться вступнi iспити, вхiд у корпуси, мабуть, перекриють, отож менi пiзнiше важко буде до вас потрапити. Якщо у вас ╓ мiсця i буде попередня домовленiсть, то я прискорю свiй розрахунок в НДI. А на роботу до вас я можу бути зарахований й у серединi серпня.

-- Так, у цьому ви дiйсно ма╓те рацiю. Зачекайте хвилинку... До речi. Мене звати Лiдiя Петрiвна.

Далi жiнка дiстала iз шухляди стола якусь теку, розкрила ╖╖ й почала гортати аркушi паперу. Через невеликий промiжок часу вона пiдняла очi на Золотаренка й промовила:

-- У нас можливо можуть бути пару мiсць за вашим фахом, але лише можливо. Зараз час вiдпусток, а тому я не знаю, можливо, завiдуючi кафедрами вже з кимось попередньо домовилися, а приймуть нового спiвробiтника лише напередоднi чергового навчального року. Адже зараз приймати того ж таки доцента не ма╓ рацi╖ - роботи йому на кафедрi поки що нема╓.

-- Так, я це розумiю. I коли це питання можна буде з'ясувати?

-- Ви зна╓те, вам краще за все самому переговорити iз завiдувачами кафедрами. Та вони зараз у вiдпустцi.

-- I як з ними зв'язатись, Лiдiя Петрiвна?

-- Ви розумi╓те... -- жiнка трохи зам'ялась, -- я не маю права давати вам домашнi номери телефонiв завiдувачiв кафедр без попередньо╖ з ними домовленостi. У мене ╓ лише данi стосовно вакансiй, але завiдувачi зi мною конкретних розмов не вели, i не прохали ставити ╖х до вiдому стосовно можливих претендентiв. А вони самi здiйснюють кадрову полiтику на пiдпорядкованих ╖м кафедрах.

-- Так, це все вiрно. Але якось зв'язатись iз завiдувачами кафедрами можливо?

-- Можливо. Вам потрiбно пiдiйти на самi кафедри, вони працюють i будуть працювати. Звiсно там зараз дуже обмежений контингент спiвробiтникiв, та вони ╓ - можливо, асистенти або середнiй технiчний персонал. Вони у курсi справ на сво╖й кафедрi, можливо навiть, що завiдувач ╖х попереджав про певнi ситуацi╖ з прийомом на роботу. Тобто, вони мають зв'язок з завiдувачем i повноваження йому телефонувати. Ось вам i потрiбно буде дiзнатися, як краще самому зв'язатися з ╖хнiм керiвником, або йому з вами. Спiвробiтники кафедри принаймнi точно поставлять до вiдому свого завiдувача кафедрою про ваш прихiд, чи когось iншого.

-- Так, це логiчно. Та нема╓ гарантi╖, що за один день я зможу навiть на кафедрi переговорити з потрiбною менi людиною. Того, хто ма╓ певнi повноваження саме сьогоднi на кафедрi може й не бути. А навчальнi корпуси ось-ось перекриють.

-- Це вiрно. Та не всi ╖х i перекриють, i не повсюди. Центральнi входи перекриють, та тi ж спiвробiтники кафедр пiдкажуть вам, так би мовити "лазiвки". Та це стосу╓ться старих корпусiв. А ось у нових корпусах таких "лазiвок" нема╓. Але я не знаю, чи там щодня будуть проходити iспити, та й чи взагалi вони там плануються проводитися.

-- А у яких корпусах знаходяться кафедри, на яких вiрогiдно можуть бути вакансi╖?

-- О, Господи! -- розсмiялася Лiдiя Петрiвна. -- Добре що ви мене вчасно зупинили. А то я вам даремно баки забиваю. Дiйсно, навiщо вести не конкретнi розмови. Одна кафедра у старому корпусi, а друга - у новому, щоправда вже вiдносно новому. Так, запишiть назви кафедр, а потiм я вам розповiм, як вам до них дiстатися.

-- Кажiть. Я запам'ятаю i те, й iнше.

Хвилин через 15 Золотаренко вже був на однiй iз вказаних кафедр. Там знаходилися лише двi особи: юнак та трохи молодша за нього симпатична зеленоока дiвчина - мабуть, асистенти кафедри, або ж дiвчина була лаборанткою. Iлля привiтався з ними, пiсля чого звернувся до дiвчини:

-- Даруйте, ви лаборант чи асистент кафедри?

-- Асистент.

-- А де менi можна знайти секретаря кафедри?

-- Секретарка буде завтра. Сьогоднi вона... у не╖... iншi справи.

-- Зрозумiло, -- посмiхнувся Iлля. -- Та я не з контролюючих органiв.

-- А вам потрiбна саме Катя?

-- Нi, я з нею не знайомий. Просто менi потрiбно зв'язатися з вашим завiдувачем кафедрою. Я розраховував, що вона менi допоможе.

-- Микола Васильович перебува╓ у вiдпустцi, -- втрутився у розмову парубок.

-- Я це знаю. Але менi конче потрiбно з ним зустрiтися або переговорити по телефону.

-- А з якого приводу?

-- Так, давайте спочатку познайомимось. Мне звати Iлля Михайлович.

-- Володимир, Маша, -- кивнув вiн головою в бiк дiвчини. Та пiсля вимовленого скороченого iменi дiвчини хлопець тут же виправився, -- Марiя.

-- Дуже при╓мно. Так ось, Володимир, -- знову посмiхнувся Iлля, -- як уже прозвучало, я не iз контролюючих органiв. А ось ви одразу берете бика за роги. Та я задовольню вашу цiкавiсть - я хочу поговорити з вашим Миколою Васильовичем з приводу мо╓╖ роботи на вашiй кафедрi.

-- Вибачте, -- промовив хлопець, -- я дiйсно втручаюсь не у свою справу.

-- Та нi, все нормально. Справа-то не секретна.

-- А на яку посаду, даруйте, ви розрахову╓те? -- посмiхнулася Маша. -- професора, доцента?

-- Хм. А можливо, я розраховую на посаду лаборанта, навчального майстра чи завiдувача лабораторi╓ю, -- лукаво посмiхнувся Iлля.

-- Нi, -- ще ширше посмiхнулася дiвчина, -- Цi посади не для вас. У вас вигляд науковця, а не навчального майстра, чи тим паче лаборанта.

-- Дякую, Марi╓! Ось що означа╓ зiрке дiвоче око, яке може розпiзнавати чоловiкiв з першого погляду. Ви ма╓те рацiю. Я кандидат технiчних наук, старший науковий спiвробiтник одного iз ки╖вських НДI. Та зараз вирiшив трохи змiнити свiй фаховий досвiд. Я бажав би працювати на вашiй кафедрi, де працюють i такi гарнi та розумнi дiвчата. Даруйте, це не залицяння, та я й застарий для вас. Це просто констатацiя факту.

-- Дякую вам за комплiмент. Вчись, Володю, -- повернулася Марiя до хлопця, -- як потрiбно поводитися iз жiночою статтю i не нав'язливо робити дiвчатам комплiменти. -- Далi дiвчина знову повернулася до Золотаренка, -- тобто вам потрiбен зв'язок з нашим завiдувачем кафедрою?

-- Саме так, -- коротко вiдповiв Iлля Михайлович.

-- Я не знаю номера його домашнього телефону. Володю, -- дiвчина повертала голову то в один, то в iнший бiк, -- а ось у тебе, наскiльки менi вiдомо, ╓ номер телефону Миколи Васильовича. -- Микола Васильович Семенов, -- знову звертання до гостя, -- це наш завiдувач кафедрою, вiн професор, доктор технiчних наук.

-- Ну-у, -- невдоволено простягнув Володимир на зауваження Марi╖ про номер телефону завiдувача, -- десь був вiн у мене, та я не пам'ятаю, де вiн - коли-то я його записував.

-- Володю, ти не крути, чи бачили ви таке - не пам'ятаю куди записував. Вже хто-хто, а ти ж у нас акуратист, ти все запису╓ш у свiй блокнотик. Володю, потрiбно допомогти хорошiй людинi. Нехай вiн працю╓ на нашiй кафедрi, а то знайдуть когось схожого на нашого Олександра Iвановича Гузенка, а вiн у нас такий бука.

-- Ну... -- тягнув Володимир, -- у мене однак зараз при собi нема╓ з собою номера його телефону. Та й...

-- Володимире, менi не потрiбен номер домашнього телефону вашого завiдувача кафедрою, -- заспоко╖в хлопця Iлля Михайлович, бачачи що той просто не хоче повiдомляти чужiй особi номер телефону свого керiвника без його згоди на те (а хоча б це вже заслуговувало поваги).

-- Як-то так? - то потрiбен, то не потрiбен?

-- А я не казав, що менi потрiбен номер його телефону. Я казав, що менi потрiбно з ним переговорити.

-- То це ж, я так розумiю, саме по телефону?

-- Не обов'язково. Можна i пiд час очно╖ зустрiчi. Ну, наприклад...

-- То менi що, -- перебив його Володимир, -- ще й вашу очну зустрiч з Семеновим органiзовувати?

-- Нi. Я зовсiм iнше хотiв сказати. Я хотiв попрохати вас, щоб ви самi зателефонували вашому Миколi Васильовичу i повiдомили йому про мене. Якщо я його зацiкавлю, то ви менi теж самi, будь ласка, зателефонуйте. Номер свого домашнього телефону я вам залишу. Я розумiю, що це для вас турботи - ви ста╓те немов би посередником нехай не очно╖ зустрiчi, та пiдготовки до не╖. Але я дуже прошу вас зробити це.

-- Та нi, якi там турботи. Це я, звичайно, можу зробити, зроблю. А якщо Микола Васильович пристане на вашу пропозицiю, то менi повiдомити йому номер вашого телефону?

-- Нi.

-- Як-то нi? -- здивувався хлопець.

-- Справа у тому, що роботою на вашiй кафедрi бiльше зацiкавлений я, а не вiн. А тому, чому вiн ма╓ менi телефонувати? - це я повинен бути iнiцiатором телефонно╖ розмови. Тобто, ви просто запитайте у вашого завiдувача дозволу сповiстити менi його номер домашнього телефону. А далi я вже сам. Ось така у вас буде роль тимчасового посередника.

-- Я зрозумiв, -- нарештi посмiхнувся Володимир. -- А що, ви це добре придумали. Я все зроблю. Маша ма╓ рацiю - на нашiй кафедрi повинно знайтися мiсце такiй ввiчливiй, поряднiй, розумнiй i не наглiй людинi. Ой, вибачте за останнi слова.

-- Все нормально, Володю. I не потрiбно мене розхвалювати. Отже, запишiть номер мого домашнього телефону, -- i Золотаренко задиктував хлопцю свiй шестизначний номер домашнього телефону. Через кiлька рокiв (1982-1985 рр.) у Ки╓вi проводитимуться роботи по переведенню мiсько╖ телефонно╖ мережi вже на семизначну нумерацiю, i вони не матимуть аналогiв по методицi та складностi виконання.

-- Ось бач, Володю, як все нормально склалося, -- як би пiдвела риску Марiя, яка уважно слухала дiалог чоловiкiв.

Золотаренко попрощався з кафедралами i направився в iнший корпус iнституту на iншу кафедру - потрiбно було мати запасний варiант. Та на цiй кафедрi ситуацiя виявилась неоднозначною. Як сказала Iллi Михайловичу секретарка кафедри, завiдувач нiбито вже з кимось домовився про перехiд до них на кафедру нового доцента. Щоправда, той ще працю╓ на сво╖й роботi, та з 1-го вересня, мабуть, буде вже викладати у них на кафедрi. Цей факт Золотаренку пiдтвердив i один iз доцентiв, який дивом не був зараз у вiдпустцi чи просто навiдався на роботу (там була ще й пара асистентiв). I доцент, i секретарка, щоправда, сказали, що ця iнформацiя, звичайно, не 100-вiдсотково вiрна - що на цей час на умi у завiдувача кафедрою ╖м невiдомо - та скорiш за все, це остаточно з'ясу╓ться вже лише перед початком нового навчального року. Давати Iллi Михайловичу номер домашнього телефону свого завiдувача кафедри вони делiкатно вiдмовилися, сказавши, що той повинен навiдатись на кафедру тижнiв через два. Ось тодi можна буде розмовляти з ним.

Ця ситуацiя Золотаренка не дуже влаштовувала. Вiн не хотiв пояснювати цим кафедралам сво╖ обставини - що його пiдтиску╓ термiн прийому на роботу, дуже вже не бажано йому робити перерву у стажi роботи. А якщо чекати 2 тижнi, то ситуацiя точно затягнеться. Та ще й iнформацiя стосовно домовленостi завiдуючого з iншою людиною може бути достовiрною, тодi взагалi облом. Тому Iлля вирiшив, принаймнi, тимчасово - далi видно буде - вiдмовитись вiд контактiв з цi╓ю кафедрою. А тому у нього зараз було 2 варiанти: чекати дзвiнка Володимира з першо╖ кафедри або ж направити сво╖ зусилля на пошуки роботи в iнших iнститутах. Та обидва цi варiанти можна й по╓днати у часi, принаймнi, у днях - вдень шукати роботу, а дзвiнка чекати ввечерi. Ось тiльки вiн чомусь не домовився з Володимиром про те, щоб той телефонував йому краще ввечерi - випустив таку деталь з виду. Доведеться свiй промах виправляти.

Пiймавши облизня на цiй кафедрi, Iлля залишив ╖╖ i знову направився до першо╖. Там вiн попрохав Володимира, щоб той зателефонував йому ввечерi, якщо вдень не застане його - це, звичайно, у разi зацiкавленостi у його послугах завiдувача кафедрою.

-- Ви даремно поверталися, -- усмiхнувся хлопець, -- Я так i мав намiр зробити. Не такий я вже телепень, щоб до цього не додуматись.

-- Пробачте, Володю. Це вже просто моя перестраховка.

-- Я розумiю. -- Хлопець став розмовляти iз Золотаренком вже бiльш привiтливо. Вочевидь, обидва асистенти вже встигли обговорити ситуацiю з можливим з'явленням на кафедрi нового доцента. -- Але я хочу сказати вам, що це станеться, скорiш за все, не ранiше, нiж днiв через п'ять або через тиждень. Я чув, що Микола Васильович вiдпочива╓ зараз в Криму. Щоправда, ця iнформацiя не перевiрена, це, так би мовити чутки, та ймовiрнiше за все, вона вiрна.

-- Та я й не сподiвався, що ви менi зателефону╓те за день чи два. Адже дiйсно час вiдпусток, люди можуть вiдпочивати на морi, у горах чи просто у сво╖х рiдних. Та я буду чекати на ваш дзвiнок.

-- Я вам обов'язково зателефоную - i у разi позитивного рiшення завiдувача, i у разi негативного.

-- Добре, дякую. Ще раз всього вам доброго, Володю, i вам, Марi╓, -- повернувся вiн до дiвчини, яка цього разу не брала участi у розмовi.

Сьогоднi Золотаренко вирiшив вже вiдпочивати, а ось назавтра вiн прямо зранку продовжив сво╖ пошуки роботи в iнших ВНЗ. Таких, звичайно, у Ки╓вi було чимало, та ось за фаховим профiлем Iллi Михайловича - значно менше, навiть набагато менше. КПI у цьому планi й справдi був найбiльш унiверсальним. Так, i в iнших ВНЗ були спецiальностi на стику з фаховим направленням шукача роботи, та все ж малувато. Iншими прiоритетними для Золотаренко вищими навчальними закладами були хiба що Ки╖вськi авiацiйний та автодорожнiй iнститути. За пару днiв Iлля побував у них, та нiчого конкретного або ж обнадiйливого для себе вiн там не почув.

-- Ось тобi i багато у Ки╓вi ВНЗ, -- думав Золотаренко. Дуже вже поспiшно вiн, мабуть, робив припущення, що йому так легко вдасться влаштуватися на роботу у навчальний заклад. Щоправда, не дивлячись на те, що чисто технiчних ВНЗ було й небагато, в окремих iнших, навiть не суто технiчних iнститутах вiн мiг читати рiзнi дисциплiни. Та ось робота на таких не дуже-то технiчних кафедрах... - адже тодi прощавай його суто технiчна дисертацiя, коту пiд хвiст i зiбранi ним за рiк матерiали. Консультант з його роботи у такому ВНЗ навряд чи знайдеться, та то якраз не бiда - можна i без нього. I дисертацiю потихеньку - зi скрипом - можна робити, та ось скiльки на це пiде часу i який буде результат? У таких непрофiльних для Iллi навчальних закладах дуже слабка або зовсiм не того рiвня лабораторна база. I це йому дуже не подобалося, тому що вiн твердо, ще ранiше, вирiшив, що докторську дисертацiю пiдготу╓ й захистить. Та ще й батьковi дав слово. А дзвiнка вiд Володимира поки що не було.

Iлля ще кiлька днiв витратив на пошуки роботи в iнших, дещо менших вищих навчальних закладах. Часу такi пошуки забирали чимало, тому що був самий розпал вiдпусток та вступних iспитiв, потрапити до iнститутiв та знайти потрiбну людину було дуже непросто. Та все ж, у деяких ВНЗ варiанти були, тепер Iлля був впевнений, що на роботу доцентом у навчальний заклад вiн точно влашту╓ться. Ось тiльки б у той, де хоча б наближено профiль ВНЗ чи само╖ кафедри буде стикуватися iз темою його дисертацi╖.


* * *


Поступово добiгала свого кiнця перша декада серпня. Надiя вже навiть встигла попередньо домовитися на роботi стосовно переносу на бiльш раннiй термiн сво╓╖ вiдпустки. Остаточна дата була ще не визначена, оскiльки все залежало вiд чоловiка та його пошукiв. I ось за день до закiнчення 1-╖ декади мiсяця, в середу ввечерi, годинi о 8-й у квартирi Золотаренкiв пролунав телефонний дзвiнок (хоча ╖х i до того часу вистачало, та розмови велись на побутовi теми). А це, як за хвилину виявилося, був довгоочiкуваний дзвiнок. Слухавку пiдняла Надя. Вона привiталася з невiдомим ╖й абонентом, кiлька секунд слухала того, а потiм покликала чоловiка:

-- Iлля, тебе до телефону!

Золотаренко вийшов у передпокiй, перейняв iз рук дружини слухавку й кинув у мiкрофон стандартне "Алло!".

-- Добрий вечiр, Iлля Михайлович! -- почув вiн, -- це Володимир з КПI. Вчора повернувся з моря Микола Васильович. Я поговорив з ним i розповiв йому про вас. Його моя iнформацiя зацiкавила, тобто ваша пропозицiя стосовно роботи. Так що можете йому самi зателефонувати.

-- Дуже вдячний вам, Володю! А вiн не казав - йому краще зателефонувати вже завтра чи можна ще й сьогоднi?

-- На цю тему у нас розмови не було. Та я вважаю, що можна й сьогоднi - час ще дитячий. Записуйте телефон Миколи Васильовича.

-- Одну хвилинку. Надя, подай, будь ласка, ручку та клаптик паперу, -- попросив вiн дружину, яка стояла неподалiк. Та вже зрозумiла, що чоловiку телефонують саме з приводу роботи. Вона майже одразу подала чоловiковi те, що вiн просив.

-- Алло, Володю! Я можу записувати. Диктуйте номер.

Пiсля того, як завершилось спiлкування з Володимиром, Iлля пройшов у вiтальню й мовчки сiв у кресло.

-- Робота? -- коротко поцiкавилася Надiя.

-- Так, -- ще коротше вiдповiв чоловiк.

-- I чого ти усiвся? Телефонуй.

-- Зараз. Потрiбно трохи зiбратися з думками. Момент серйозний.

-- Серйозним вiн буде, коли ти зустрiнешся з ним вiч-на-вiч. А сьогоднi ви, скорiш за все, лише домовитеся за очну зустрiч.

-- Твоя правда. Добре, -- зiтхнув Iлля, -- пiшов я телефонувати. -- Вiн пiднявся з крiсла й знову направився у передпокiй. Iлля давно вже збирався наростити телефонний шнур, щоб можна було забирати телефонний апарат у вiтальню, й зручно розмiстившись у крiслi, з комфортом вести бесiди. Та у нього на це весь час, як то кажуть, руки не доходили.

Вiн набрав номер телефону Семенова. Далi вiн дочекався доки на iншому кiнцi з'╓днання пiдняли слухавку й чоловiчим голосом було вимовлено: "Алло!". Пiсля цього Iлля проказав:

-- Добрий вечiр, шановний Микола Васильович! Це вас турбу╓ Iлля Михайлович Золотаренко. Про мене вам вже сповiстив асистент вашо╖ кафедри Володимир.

-- Добрий вечiр! Так, Володя розповiв менi про вас. Ви працювали в НДI, ма╓те науковий ступiнь i наукове звання? Я вiрно розумiю?

-- Саме так, все вiрно.

-- Добре. Та по телефону ми нiчого толком не з'ясу╓мо. Потрiбна очна зустрiч.

-- Я теж так гадаю.

-- Тодi давайте зустрiнемося завтра о 10:00 поблизу входу у головний корпус iнституту - КПI, я маю на увазi. Ну, не бiля самих дверей, там, мабуть, буде натовп абiтурi╓нтiв, а десь трохи в сторонi. Я однак мав намiр пiсля довго╖ перерви навiдатись на кафедру. Ось завтра й порозмовля╓мо про все. Вас влаштову╓ моя пропозицiя?

-- Цiлком влаштову╓. Я згоден.

-- Ось тiльки ми очно не знайомi, а тому, як ми розпiзна╓мо один одного? Не пiдiймати ж над головою табличку з написаним прiзвищем, як це подекуди бува╓ на вокзалi чи в аеропорту при зустрiчi особисто незнайомих осiб.

-- Не потрiбнi такi крайнощi, Миколо Васильович. Ви мене й так розпiзна╓те. На вигляд менi 40 рокiв, та так воно майже i ╓. А ознака, за якою ви мене впiзна╓те - це те, що я трохи шкутильгаю на лiву ногу, наслiдок армiйсько╖ травми.

-- Ви навiть в армi╖ перебували? Цiкаво. Ну, та гаразд. Ми про все поговоримо вже завтра. Отож, як вас пiзнати, я зрозумiв. Тодi, начебто, все. До зустрiчi завтра, Iлля Михайлович?

-- До побачення, Микола Васильович!

На цьому телефонна бесiда була завершена. ╥╖ незначним, начебто, пiдсумком були задоволенi i дружина, i сам Iлля. Тепер вiн з надi╓ю вже очiкував завтрашнього дня.


РОЗДIЛ 17


Першi кроки на новому мiсцi


Наступного дня Золотаренко хвилин за десять до призначеного часу зустрiчi вже був у парку поблизу головного корпусу КПI. На територi╖ iнституту був прекрасний парк, яким мiг похвалитися не кожен iнститут чи унiверситет, тим паче, що парк був таким великим та доглянутим. Дендропарк з'явився майже одночасно з iнститутом - разом з будiвництвом навчальних корпусiв та житлових будинкiв створювався й парк. Гуляючи алеями парку важко повiрити, що в давнину тут було вiйськове поле - мiсцевiсть без жодного дерева чи куща! У парку було багато ярусiв, на яких розмiщенi лавочки. I кожен ярус вiв як би вглиб парку, а тi що ближче, - до проспекту, до цивiлiзацi╖. Ця пам'ятка садово-парково╖ архiтектури мiсцевого значення займала площу мало не 15 гектарiв i налiчувала близько 90 видiв дерев та чагарникiв - там зростало багато цiнних та гарних порiд. Територiя парку була настiльки великою, що вранцi або увечерi тут бiгали (займалися спортом) студенти та й просто мiсцевi мешканцi, якi стежили за сво╖м здоров'ям. I такi пробiжки були зручними - по окружностi парк розтягнувся на 2 кiлометри, а тому кожен мiг визначити бажану для себе дистанцiю. Та й взагалi парк був гарним мiсцем для вiдпочинку завдяки зручному розташуванню, великiй територi╖ та затишнiй атмосферi. На деревах було чимало бiлок, якi з радiстю приймали ласощi у мiсцевих гуляк i матусь з дiтьми.

Головний корпус полiтехнiчного iнституту - двох-триповерхова довга, розгалужена будiвля - мав симетричний дещо ускладнений П-подiбний абрис з вiдкритими дворами. Його фасад простягнувся без малого на 260 метрiв. В архiтектурi будiвлi переважали елементи романського стилю.  Силует головного корпусу можна було впiзнати здалеку, завдяки двом струнким башточкам, якi не лише служили архiтектурною окрасою, але також використовувалися на практицi для спостережень i дослiдiв. Парк не пiдходив упритул до головного корпусу iнституту, хоча й був максимально наближений. Перед головним входом був створений парадний курдонер - так називалась передня дiлянка двору перед фасадом суспiльно значущо╖ будiвлi. I зараз на цiй дiлянцi, як це вчора i прогнозував Семенов, дiйсно було скупчення абiтурi╓нтiв. Шукати у цьому натовпi будь-кого було марною справою, саме тому Золотаренко неспiшно прогулювався перед головним корпусом на певнiй вiдстанi вiд нього, саме прогулювався, а не сидiв на лавочцi - Микола Васильович мав бачити його ходу, точнiше ╖╖ характернi ознаки.

Та довго прогулюватись йому не довелося, хвилин через 10 до нього наблизився лiтнiй (на вигляд рокiв 52-55) середнього зросту злегка огрядний чоловiк, який привiтався й запитав:

-- Доброго ранку! Вибачте, ви Золотаренко?

-- Так точно! Доброго дня, Миколо Васильовичу! -- а це був саме Семенов.

-- Ви що, офiцером у армi╖ служили? -- здивувався той. -- Так рапорту╓те.

-- Та нi, -- посмiхнувся Iлля. -- Коли б я встиг. Служив солдатом, точнiше наприкiнцi вже молодшим сержантом. Просто деякi армiйськi звички залишилися, наприклад, чiтко ставити завдання i так же чiтко вiдповiдати на запитання.

-- О-о, а така чiткiсть якраз потрiбна i в науцi. Та й у спiлкуваннi зi студентами, щоб не допускати певно╖ розхлябаностi. Так що вашi армiйськi звички дуже кориснi. Ви, можливо, цього й не зна╓те, та у вищих навчальних закладах, не лише у нас, а й в iнших ВНЗ, дуже мало виробничникiв. Студенти, якi бажають стати науковцями, педагогами, закiнчивши iнститут, залишаються на кафедрах аспiрантами, потiм стають доцентами, професорами. Вони здебiльшого гарнi викладачi й науковцi, але виробничого досвiду вони зовсiм не мають, вони трохи вiдiрванi вiд практики народного господарства, вони бiльше теоретики. I ця ╖х необiзнанiсть з реальними виробничими процесами часом заважа╓ сво╓часному прийняттю вiрних грамотних рiшень. Так, вони зрештою роблять правильнi висновки, але га╓ться час. Нам на кафедрах не хвата╓ досвiдчених виробничникiв. Тому я ще вчора зацiкавився тим, що ви служили в армi╖.

-- Ну, армiя - це, все ж таки, не виробництво.

-- Так, не виробництво, але це добра житт╓ва школа. А багато колишнiх студентiв й цього не мають - здебiльшого вони потрапляють у вищi навчальнi заклади зi шкiльно╖ парти. Ви самi колись були студентом, а тому добре зна╓те, що, наприклад, старостами груп признача╓ться молодь з виробничим або армiйським досвiдом.

-- Згоден з вами.

-- Добре. Це був певний вiдступ вiд теми нашо╖ розмови. Давайте, все ж таки, ближче наблизимося до теми вашого бажання працювати у нас на кафедрi. Чому саме у цi днi, навiть наприкiнцi липня - я так зрозумiв це iз розповiдi Володимира - ви зайнялися питанням змiни роботи? Адже до нового навчального року був ще цiлий мiсяць.

-- Це сталося раптово. Я посварився з тимчасово виконуючим обов'язки начальника вiддiлу, сам начальник вiддiлу був у вiдпустцi. Отож, я здорово посварився з цим замом, пiсля чого зрозумiв, що нормально працювати вiн менi вже не дасть. Тому написав заяву на звiльнення за власним бажанням.

-- А у чому була причина сварки, якщо не секрет?

-- Та який там секрет. У мене дуже хворi╓ батько, йому 82 роки. Менi конче потрiбно було його провiдати, ви самi, мабуть, розумi╓те - всяке може трапитись. А цей тимчасовий зам. вiддiлу не вiдпускав мене по╖хати провiдати батька, та ще й як би кепкував над такими обставинами, говорячи, що мiй при╖зд батьку й менi вже нi до чого. Ось я й висказав цьому негiднику, а людина вiн i справдi не дуже хороша, у вiчi все, що я про нього думаю.

-- Зрозумiло. Я вiрю, що ви мали право на такi сво╖ дi╖. Це теж важливо, не так вже й часто зараз люди говорять правду у вiчi.

-- Ага, ще одне, Миколо Васильович. Я дав трохи неповну вiдповiдь на ваше запитання. Чому начебто так термiново, саме у час вступних iспитiв, я шукаю роботу. Менi потрiбно влаштуватися на роботу не пiзнiше 25-го серпня, щоб не було перерви у робочому стажi.

-- Так, це дiйсно важливо. Коли у нас перед цi╓ю датою понедiлок?.. -- Семенов напружив пам'ять. -- Так, зда╓ться 21-го серпня. Нормально - з запасом встига╓мо до 25-го. Ось з цi╓╖ дати ви можете бути зарахованi на кафедру. Але ж до початку навчального року ще залишатиметься 10 днiв. Що ви будете робити на кафедрi?

-- Готуватися до викладання предметiв, якi менi можуть бути запропонованi - писати конспекти лекцiй, програми, практикуми тощо. Адже я до цього педагогiчною дiяльнiстю не займався. I, якщо ми з вами попередньо домовимося, то я можу цю роботу розпочати у найближчi днi, не чекаючи офiцiйного прийняття на роботу.

-- Навiть так?! -- здивувався завiдувач кафедрою.

-- А навiщо гаяти час. Я розумiю, що менi доведеться чимало попрацювати над навчальною документацi╓ю.

-- Це серйозна, важлива й доцiльна ваша заява. У якому НДI ви працювали?

Золотаренко назвав Семенову мiсце сво╓╖ колишньо╖ роботи.

-- Я чув про нього - органiзацiя солiдна. Добре, поверта╓мося до вашо╖ можливо╖ роботи на нашiй кафедрi. Ви будете розробляти цю навчально-методичну лiтературу вдома чи на кафедрi?

-- Скорiш за все, i там, i там. Бiльше часу, звичайно вдома - там зручнiше, нiхто не буде вiдволiкати мене вiд цього процесу. Але й на кафедрi доведеться чимало часу проводити. Адже я не знаю вимог iнституту стосовно документацi╖ та й самого навчального процесу. Так що доведеться консультуватися.

-- I у кого ж ви будете консультуватися? Адже зараз на кафедрах здебiльшого знаходиться лише обслуговуючий персонал або асистенти, доценти з вiдпустки повернуться за кiлька днiв до початку навчального року.

-- Ну то й що, буду консультуватися у асистентiв.

-- У асистентiв?.. А вас не буде бентежити те, що ви, кандидат наук, доцент з досвiдом науково╖ роботи, запитуватиме про щось у асистентiв, до недавно колишнiх студентiв?

-- Анiскiльки. Що поганого у тому, щоб задати запитання будь кому, i не лише асистенту, а навiть технiчцi чи прибиральницi стосовно порядкiв, якi дiють у закладi, де вони працюють?

-- Дуже цiкава вiдповiдь. Та ви ма╓те рацiю. Японцi у такому випадку говорять: "Запитати - соромно на хвилину, а не знати - сором на все життя". Все зрозумiло. Тодi вважайте себе прийнятим на роботу на нашу кафедру. I не з 21-го, а з 14-го серпня, з найближчого понедiлка, наступного. Не потрiбно, щоб ви витрачали на пiдготовку до занять свiй вiльний час, адже це у вас зараз немов би вiдпустка. А чергова вiдпустка буде вже лише через рiк. Графiк вашо╖ роботи до 1-го вересня вiльний, тобто ви навiду╓тесь на кафедру за власним розсудом, коли у вас будуть виникати якiсь запитання.

-- Микола Васильович, -- дуже вже здивовано звернувся Золотаренко до завiдувача кафедрою, -- ви кажете, щоб я вважав себе вже прийнятим на роботу на вашу кафедру. Та це менi зда╓ться дещо дивним - ви ж майже нiчого не зна╓те про мене, так само як i про те, чим я займався у НДI, хiба що назву iнституту. Ви, можливо, i не уявля╓те собi поки що предметiв, якi я у вас зможу вести. Ви не зна╓те назви мо╓╖ кандидатсько╖ дисертацi╖, тобто не зна╓те напрямку мо╓╖ роботи. Як же це так?

-- Все це так - i навiть у двох значеннях так, -- усмiхнувся Семенов. -- Всi цi питання ми з вами з'ясу╓мо у найближчi днi - детально все обговоримо. Та я знаю про вас головне - ви хороша людина. I це навiть пiдтверджу╓ ваше запитання й здивування. Адже iнший на вашому мiсцi такого питання б не ставив, побоюючись, що керiвник може й змiнити сво╓ рiшення. Вiн би тихенько, у душi радiв, що його так швидко, без зайвих запитань прийняли на роботу. А ви не побоялися вступити зi мною у полемiку. А тому я цiлком впевнений, що ви будете чудовим викладачем, гарним педагогом, про науковця я вже й не говорю.

-- Дякую.

-- Нi за що. Так, у нас сьогоднi четвер, це дуже добре. Тодi ми зустрiча╓мось завтра у цей же час i на цьому мiсцi. Ви приходите з усiма сво╖ми документами. I ми у вiддiлi кадрiв оформлю╓мо вас на роботу. А вже пiсля цього й з'ясу╓мо питання вашого напрямку роботи i предметiв, якi ви у майбутньому будете вести. Я не сумнiваюсь, що досвiдчений науковець, кандидат наук зможе пiдготуватися до викладання навiть не профiльних для нього дисциплiн. Якщо бiльше у вас запитань нема╓, тодi, все, Iлля Михайлович. До зустрiчi вже завтра.

-- До побачення, Микола Васильович! Ще раз дякую вам.


* * *


Золотаренко, тепер вже не поспiшаючи, по╖хав у район свого помешкання. Вдома вiн переодягнувся, надiвши, як у бiльшостi випадкiв (коли не було гостей) звичайнi спортивнi штани, залишивши верхню частину тiла непокритою - день обiцяв бути спекотним. Вiн трохи вiдпочив, подивившись телевiзор, хоча нiяких сутт╓вих новин не було. Потiм вiн витяг з шухляди меблево╖ стiнки заготовлений пакунок зi всiма сво╖ми документами - останнiй тиждень пакунок постiйно вранцi покидав свiй притулок, а ввечерi повертався на сво╓ мiсце. Вiднедавна там вже знаходилася й трудова книжка Iллi Михайловича. Вiн ╖╖ забрав ще минулого четверга, повнiстю розрахувавшись з мiсцем сво╓╖ колишньо╖ роботи, а наступного дня органiзував у вiддiлi наприкiнцi робочого дня, так звану "прощальну вечерю". На нiй були присутнi майже всi спiвробiтники вiддiлу, навiть завiдуючий Володимир Григорович Iгнатов. Вiн ще не повернувся з вiдпустки (а саме у п'ятницю вона завершувалася, та все ж на вечерi був. Для нього звiльнення Золотаренка стало шокуючою новиною. Вiн мав закриту бесiду з Лазаренком, та змiнити вже нiчого не мiг. Самого Лазаренко на прощальнiй вечерi Iллi Михайловича не було. Вочевидь, вiн добре розумiв, що присутнiсть його персони там не бажана, тим паче, що довiдавшись про подачу Золотаренком заяви про звiльнення з роботи за власним бажанням, вiн влаштував абсолютно безпiдставнi прочуханки безневинним спiвробiтникам вiддiлу i спiвробiтницi канцелярi╖ Марi╖ Анатолi╖внi.

Та все це було для Iллi вже днем пройдешнiм, зараз у нього всi помисли направлялись у сво╓ недалеке майбутн╓. Згодом вiн трохи перекусив i став дожидатися дружину - потiм разом пообiдають. Надiя повернулася з роботи о пiв на четверту - тривалiсть ╖╖ робочого дня (як лiкаря) становила дещо бiльше 6,5 годин. Враховуючи час на дорогу додому (близько години, надання обiдньо╖ перерви було не обов'язковим - медики нею i не користувалися), дружина приблизно у цей час завжди поверталася додому, якщо тiльки не забiгала у магазини. Для Надi повiдомлення чоловiка, що вiн вже практично працевлаштований стало радiсною звiсткою.

-- Ой, як добре! -- одразу заявила вона чоловiковi. -- Лише погано, що так рано, ми ж не зможемо разом вiдпочити.

-- Вiдпочинемо трохи й разом.

-- Коли?! Ти ж у понедiлок вже зобов'язаний бути на роботi.

-- У понедiлок дiйсно зобов'язаний виходити, а ось далi не обов'язково, така сьогоднi була домовленiсть iз завiдувачем кафедрою. Так що, ти, Надюшо, завтра домовляйся - добре, що робочий день - що вiзьмеш вiдпустку з 14-го серпня, з понедiлка. А я до того часу за цi пару днiв з'ясую в iнститутi питання, що пов'язанi з пiдготовкою кафедрально╖ навчально╖ документацi╖, а пiсля цього ми й з'╖здимо кудись трохи вiдпочити. Ти з дiтьми зможеш вiдпочивати аж до 1-го вересня, це якраз 2 тижнi, навiть день у запасi. А ось я вiдпочину лише десь з тиждень, бо менi необхiдно буде готуватися до проведення занять, особливо до лекцiй. Адже у мене досвiд лише ╖х слухання, а не викладання. Я й на дачi потроху буду працювати над цими питаннями. А взагалi-то, першi, мабуть, пару мiсяцiв у мене будуть досить напруженими й завантаженими.

-- Ну, це я прекрасно розумiю - на новому мiсцi завжди складно одразу до всього пристосуватися. Жаль, звичайно, що ми довше не зможемо вiдпочити разом, але такi вже реалi╖. Зате в подальшому вже зможемо разом проводити повноцiннi вiдпустки.

-- Саме так, Надюшо. А зараз ми вiдпочинемо, мабуть, на дачi у тво╖х батькiв. Мiсце для вiдпочину там гарне, поряд Днiпро, чудова природа, а у садку свiжi овочi та фрукти. Слухай, можливо, нам i самим слiд вже думати за свою дачу?

Дача Надi╖них батькiв заходилась дещо нижче Ки╓ва на лiвому березi сивого Днiпра у чудовому селищi Вишеньки, а точнiше у невеличкому поселеннi, яке пiзнiше стане називатися Вишеньки-2. Воно вигiдно вiдрiзнятиметься вiд свого старшого собрата сво╖м розташуванням. Якщо основне селище (23 км вiд районного центру, 12 км вiд залiзнично╖ станцi╖ "Дарниця" та 3 км вiд Днiпра) з населенням у 3000 чоловiк розташовувалося на березi невеличко╖ рiчки Золоча (явля╓ собою заболочену заплавну територi╓ю з безлiччю озер), то Вишеньки-2 - на березi самого Днiпра з рiзними його затоками та чудернацькими рукавами. У майбутньому тут навiть планували спорудити великий рiчковий порт, до якого пiдходитимуть також залiзничнi i шосейнi магiстралi.

-- Добре, я згодна, -- таким чином прореагувала Надiя на чоловiкове запитання про дачу ╖╖ батькiв. -- Там дiйсно можна чудово вiдпочити. А стосовно власно╖ дачi, то не думаю, що вона нам так вже й потрiбна. Адже й на батькiвськiй дачi зовсiм не тiсно, кiмнат всiм хвата╓. А одним батькам там сумно буде вiдпочивати, адже вони так радiють сво╖м онукам. Та й навiщо нам зайвi грошi витрачати. Краще ще трохи добрати та купити машину, нам же самим зручнiше буде.

-- О! Серйозна заявка, -- розсмiявся Iлля, та потiм став вже бiльш серйозним. -- Та, можливо, ти й ма╓ш рацiю, машина у наш час вже дiйсно потрiбна. I не лише для по╖здок на дачу, можна й бiльш далекi мандрiвки здiйснювати, навiть на море. Дiйсно зручно. Ну що ж, будемо думати над цим питанням. Тодi у КПI менi точно потрiбно буде пiдробляти на якихось договорах.

-- А я можу взяти 1,5 ставки.

-- От що нi, то нi! За дiтьми теж потрiбний нормальний догляд. Що, вони будуть бачити батькiв лише у вихiднi, та пiзно ввечерi у буденнi днi? Мо╖х зароблених коштiв буде досить.

-- Добре, будь по-тво╓му.

I знову Iлля Михайлович з нетерпiнням став очiкувати дня майбутнього.


* * *


У п'ятницю, а це було 11-е серпня, оформлення Iллi Михайловича Золотаренка на роботу доцентом у КПI дуже багато часу не зайняло - анкета, автобiографiя та копi╖ всiх документiв були ним завчасно пiдготовленi. Заступник вiддiлу кадрiв Лiдiя Петрiвна наприкiнцi повiдомила вiдвiдувачам - а був присутнiй, як i домовлялися, Семенов - що вона сьогоднi ж пiдготу╓ наказ i передасть його на пiдпис декану факультету. А коли наказ буде пiдписаний - ще сьогоднi чи у понедiлок, вiвторок - особливого значення вже не матиме. Декани, як i ректор iнституту зараз перевантаженi iншими справами, головне, що наказ вже заре╓стрований (принаймнi попередньо у вiддiлi кадрiв) i у ньому зазначена дата прийому Золотаренко на роботу - 14-го серпня. А пiдписують накази у багатьох випадках i заднiм числом, адже неможливо перевiрити, коли поставлений пiдпис керiвно╖ особи.

-- Ну, що, колего, поздоровляю вас! -- промовив Семенов, звертаючись до Iллi Михайловича, коли вони вийшли iз кабiнету заступника вiддiлу кадрiв.

-- Дякую, Миколо Васильовичу. Це завдяки вам все це вiдбулося так швидко. Тепер я ваш боржник. Та я вас не пiдведу.

-- Я в цьому i не сумнiваюсь. Та i який ви боржник? Ще невiдомо, хто бiльше вiд цi╓╖ нашо╖ з вами угоди виграв - ви чи кафедра. Те, що ви людина порядна видно одразу. А замiсть вас на кафедру мiг потрапити прекрасний фахiвець, та як людина схожий на вашого колишнього зама в НДI. А я цiную в першу чергу людину, а не фахiвця. Фахiвця можна навчити, виховати, так би мовити. А ось зрiлу людину виховати вже практично неможливо. Якщо йому не привили поваги до людей у дитинствi, то вiн як був хамом, так хамом i залишиться. Так, добре, це все лiрика, а тепер до справи. Ходiмо тепер на кафедру, вiд сьогоднi, чи з понедiлка вже на нашу кафедру.

-- Миколо Васильович, але ж ви ще у вiдпустцi. Навiщо вам iз-за мене втрачати останнi днi вiдпочинку?

-- Нiчого я не втрачаю. Адже на кафедрi поки що нiяких справ нема╓, так що це у мене просто змiна форми вiдпочинку. Ви ж, мабуть, зна╓те, що вiд пасивного вiдпочинку iнколи утомлю╓шся бiльше, нiж вiд посильно╖ роботи. Ходiмо, ходiмо, повинен же я представити нового спiвробiтника. А то ви в понедiлок прийдете на кафедру невiдомо у якому ранзi. А так усi будуть знати, що ви ╖х новий колега. Щоправда, слово усi зараз не дуже-то доречне, тому що, на кафедрi, скорiш за все 3-4 чоловiка, у яких на даний час вже нема╓ вiдпустки. Та все ж.

Новi колеги потихеньку пробилися через натовп перед дверима у головний корпус, на входi Семенов показав черговим свою постiйну перепустку, а Золотаренко - видану йому у вiддiлi кадрiв тимчасову. Та Микола Васильович ще й пiдстрахував Iллю Михайловича, сказавши черговим: "Ця людина зi мною". А далi вони покрокували прохолодними (товстi стiни влiтку захищали будiвлю вiд спеки, а взимку - вiд холоду) коридорами iнституту. Кафедра розмiщувалася у правому крилi головного корпусу (навчальний корпус N 1). У ньому також розмiщувалися: ректорат, адмiнiстрацiя унiверситету, зал засiдань Вчено╖ ради, механiко-машiнобудiвельний факультет, фiзико-технiчний факультет, приладобудiвний факультет, фiзико-математичний факультет, велика фiзична аудиторiя (лiве - схiдне крило) з кабiнетом професора i лабораторi╓ю, а також лекцiйнi аудиторi╖ (у яких зараз проводилися вступнi iспити) та факультетськi креслярськi зали. З тi╓╖ ж схiдно╖ частини корпусу на початку 30-х рокiв було добудовано (вже у бiльш простих формах) так зване "енергокрило". З тилу до центру будiвлi прилягала добудова з актовим залом.

Та ось вже й кафедра, на якiй доведеться працювати Iллi Михайловичу Золотаренко, а називалася вона "Кафедра конструювання верстатiв та машин". На цей раз на кафедрi були присутнi 4 чоловiка (Семенов мав рацiю): вже знайомi Золотаренку Володимир та Марiя, а також молода жiнка - не набагато старша вiд Машi. Вона сидiла за столом, що стояв окремо i був розвернутий у бiк решти столiв, ото ж, скорiше за все, це була секретарка кафедри, яку Марiя пiд час першого потрапляння Золотаренка на кафедру називала Катею, Катериною. Знаходився на кафедрi ще й також незнайомий Iллi, приблизно одного вiку з ним чоловiк.

-- Добрий день, шановнi колеги! -- привiтався завiдувач кафедрою, а за ним i значно простiше Iлля. Кафедрали вiдповiли на привiтання свого керiвника.

-- Олександр Iванович, -- звернувся Микола Васильович до лiтнього чоловiка, -- очам сво╖м не вiрю - щоб це ви перервали свою вiдпустку i прийшли на кафедру, коли тут робити зовсiм нiчого.

-- А я якраз знайшов собi роботу, -- вiдповiв той. Це, мабуть, був той самий доцент Гузенко, якого та ж таки Марiя називала таким букою. -- всi документи у нас зберiгаються на кафедрi, а менi потрiбно трохи вiдкоригувати програму однi╓╖ з дисциплiн, якi я читаю. Ось i прийшов за нею. Та трохи затримався, обговорюючи нашi останнi новини.

-- Похвально, що ви й у вiдпустку не забува╓те про навчальний процес. Та вiд вас цього й слiд було чекати - документацiя у вас завжди була у порядку. Добре, а тепер до справи. Дозвольте представити вам вашого нового колегу доцента Iллю Михайловича Золотаренко, -- Iлля при цьому звернув увагу на те, як схвально посмiхнулася Марiя. -- З понедiлка вiн вже працю╓ на нашiй кафедрi. А тепер...

-- З цього понедiлка? -- здивувався Гузенко, навiть перебивши завiдувача кафедрою. -- А що вiн буде зараз, влiтку робити? Нам i то практично нема╓ роботи, це я лише за програмою забiг, а що йому робити? Адже у нього взагалi поки що нiяких начальних документiв нема╓.

-- Ось i буде ╖х розробляти.

-- I з яких дисциплiн? О, Микола Васильович, то може ви мене трохи розгрузите, передавши нашому новому доценту одну з мо╖х дисциплiн?

-- На все свiй час, Олександр Iванович. Будемо вирiшувати такi питання, коли вся кафедра буде в зборi. Так, ви менi не дали договорити. Отож я хотiв представити не лише вам нового спiвробiтника кафедри, а й познайомити його з вами. Отже, Iлля Михайлович, мiй спiврозмовник - це доцент, кандидат наук Олександр Iванович Гузенко. З Володимиром Сергiйовичем Пащенко та Марi╓ю Валентинiвною Малишко ви вже знайомi. Залиша╓ться ще присутня тут наша шановна секретарка Катерина Савелi╖вна. Щоправда, посади секретарки кафедри у нас нема╓, Катя за штатним розкладом лаборант кафедри.

-- Дуже при╓мно! -- вiдреагував Золотаренко. А що йому ще залишалося казати.

-- Микола Васильович, -- звернувся до завiдувача кафедрою Гузенко, -- а все ж, якi дисциплiни буде читати Золотаренко?

-- Я з цим поки що не визначився. Ми тiльки-но повернулися з вiддiлу кадрiв.

-- Ну, добре, а хоча б за яким напрямком?

-- За напрямком нашо╖ кафедри, -- знайшов що вiдповiсти Семенов.

-- А конкретно?

-- Я вже казав, що конкретно ще не знаю. Ми пiсля знайомства на кафедрi пiдемо у мiй кабiнет i будемо все з'ясовувати.

-- Дивно, виходить так, що ви й самi поки що про нового спiвробiтника практично мало що зна╓те, -- самого Золотаренко для Олександра Iвановича нiбито й не iснувало. -- Хто вiн, яким напрямом добре володi╓, що йому характерно, якi його риси тощо.

-- Я знаю його головну рису.

-- I яку ж це?

-- Я боюся, що, особисто вам, Олександр Iванович, це буде не дуже зрозумiло.

-- I все ж. Чи ви вважа╓те мене таким вже дурнем?

-- О, нi. Ви далеко не дурень, Олександр Iванович, ви розумна й професiйна людина, цього у вас не вiднiмеш. Та я однак гадаю, що ви мене не зрозумi╓те.

-- А ви кажiть. Можливо, що й зрозумiю.

-- Добре. Так ось, головна риса Iлля Михайловича - людянiсть. А ще можна додати - поряднiсть, правдивiсть, -- потрiбно було бачити як заблищали очi Марi╖ Валентинiвни i якою задоволеною посмiшкою той же Володимир скоса глянув на Гузенка, як би у вiдповiдь на слова Семенова. Мабуть-таки, Олександра Iвановича на кафедрi й справдi недолюблювали.

-- А це не професiйнi риси, -- бундючно вiдповiв Гузенко. -- Вони безпосередньо до навчального процесу вiдношення не мають.

-- Я не помилився, коли казав, що ви не зрозумi╓те. Цi риси якраз мають безпосередн╓ вiдношення до навчального процесу, тому що без них навiть самий кращий професiонал не ма╓ права виховувати молоде поколiння. А задача педагогiв, а тим паче з науковими ступенями та вченими званнями не лише навчати студентiв, робити з них фахiвцiв народного господарства, а ще й виховувати ╖х, роблячи з них гарних людей.

-- Отримали, Олександре Iвановичу?! -- емоцiйно вiдреагувала на слова завiдувача кафедрою Марiя Валентинiвна, ще й пару разiв тихенько хлопнувши у долонi.

-- А тебе взагалi нiхто нiчого не питав, -- рiзко кинув ╖й Гузенко. -- Прикуси свiй язичок. Твоя черга щось коментувати ще дуже не скоро прийде.

-- А ви таки хам, Олександр Iванович, -- спокiйно промовила Марiя.

-- Вiд хамки чую, -- огризнувся Гузенко.

-- А вам, шановний Олександр Iванович, слiд би вибачитися перед Марi╓ю Валентинiвною, -- вперше пiсля привiтання подав свiй голос Золотаренко.

-- Ви поки що не спiвробiтник кафедри, так що нiчого вказувати, що менi робити.

-- А хiба порядному чоловiковi обов'язково мати належнiсть до спiльно╖ з iншим чоловiком роботи, щоб вказати, тому, що той образив даму?

-- Так, я сьогоднi даремно приходив на кафедру, -- зло буркнув Гузенко, забрав теку зi сво╖ми документами i, не попрощавшись, миттю вискочив за дверi.

-- Ось так i живемо, Iлля Михайлович, -- зiтхнувши, сумно покачав головою Семенов. -- Та вже як ╓. У кожно╖ людини свiй характер, i його вже не переробиш. Добре, пiшли до мене у кабiнет, там вже бiльш предметно поговоримо про вашу майбутню роботу. Всiм iншiм до побачення!

-- До побачення! -- в рiзнобiй вiдповiла трiйця, пiсля чого Марiя ще й добавила. -- Дякую, Iлля Михайлович, що вступилися за мене.

-- Нема за що, Марi╓ Володимирiвна. Це звичайний обов'язок будь-якого чоловiка.

-- Ага! Ще одне, щоб не забути, -- похопився Семенов. -- Володю, Iлля Михайлович рано з вами попрощався, вiн пiсля розмови зi мною ще зайде до вас, а ти йому покажеш йому як потрапити в iнститут, оминаючи охорону. У нього поки що тимчасова перепустка, а на не╖ пiд час вступних екзаменiв косо дивляться - мовляв, не спiвробiтник iнституту, мабуть, якийсь блатний, у сенсi по блату пролазить. То ти йому покажеш проходи через лiве крило, через енергокорпус, можливо, через двiр.

-- Добре, я зрозумiв. Зроблю.

-- Ось тепер, начебто, все.

Професор i доцент направились до кабiнету першого, а молодь залишилася на кафедрi. I старше поколiння не могло знати, що молодь, i в першу чергу асистенти зараз гаряче обговорювали останню подiю на кафедрi, тобто розмову. I до участi пiдключилася навiть лаборант Катерина, яка пiд час знайомства Золотаренка зi сво╖ми майбутнiми колегами й слова не промовила. Вони трохи згадали "незлим тихим" словом Гузенка, та це обговорення тривало недовго - вони знали Олександра Iвановича як облупленого. Бiльше вони обговорювали прихiд на кафедру нового спiвробiтника, гадаючи при цьому якi предмети вiн буде вести, адже про нього вони практично нiчого не знали. Та вся трiйця погодилася з тим, що викладач з нього, мабуть, буде хороший, а про його риси характеру взагалi годi було говорити, особливо Володимиру та Марi╖ (вже не перша зустрiч з Iллею Михайловичем) - вони, як i сам ╖х власник, припали ╖м до душi. I знову риску у цьому обговореннi пiдвела Маша, звернувшись до Володимира:

-- Ось бачиш, Володю, як все гарно вiдбулося. А то ти спочатку дещо косо дивився на Iллю Михайловича. А тепер у нас кафедрi буде працювати гарна людина.

-- Та я не косо на нього дивився, просто ще не знав, хто вiн i чим диха╓. А людина вiн дiйсно непогана. Тепер у нас на кафедрi вiдсоток не дуже при╓мних людей дещо знизився, -- розсмiявся вiн. -- А це вже добре.

А взагалi трiйця одностайно вирiшила, що новий спiвробiтник на кафедрi приживеться, i спiлкування з ним буде нормальним, добрим.

Тим часом Семенов i Золотаренко досить довго вели свою бесiду. Та воно й зрозумiло - тепер вже Миколi Васильовичу потрiбно було знати всю, як то кажуть, пiдноготну нового спiвробiтника. I потрiбно це було не iз-за яко╖сь банально╖ цiкавостi, а в iнтересах справи - необхiдно було вирiшувати в першу чергу планування навчального навантаження Iллi Михайловича та iнших супутнiх з навчальним процесом питань, у тому числi й наукових. Покинув кабiнет завiдувача кафедрою Золотаренко бiльше, нiж за годину, та вiн ще чимало часу вiв бесiду з Володимиром i Марi╓ю. I лише пiсля цього вiн пiшов разом з Володимиром пiзнавати поки що невiдомi йому лазiвки для неофiцiйного потрапляння в iнститут. Семенов же, як вiн сказав новому доценту, направився у механiко-машiнобудiвельний деканат - були якiсь справи та й попутно Микола Васильович хотiв з'ясувати рiвень нового майбутнього контингенту з ╖хньо╖ спецiальностi. Наближався час нового навчального року, i до нього потрiбно було пiдходити у повнiй бойовiй формi. Золотаренко ж пробув на кафедрi до самого закiнчення робочого дня.


РОЗДIЛ 18


I свята, i робочi буднi...


До осенi залишалося не так вже й багато днiв, а тому кожен з них потрiбно було провести якомога насичено, i насичено не в планi роботи, а в планi вiдпочинку. Звичайно, цього року iмпровiзована, вимушена вiдпустка Iллi була дуже короткою, тому що два ╖╖ тижня вже минуло. До того ж вiн лише половину цього часу мотався у пошуках ново╖ роботи по iнституту, а другу половину просто нудився без будь-яких справ - дев'ятирiчна Наталка та шестирiчний Генка вiдпочивали з бабусею - мамою Надi╖ - на дачi, а сама дружина тодi ще працювала. Хiба що трохи веселiшими для Iллi були останнi два днi - розмова з Семеновим, оформлення на нову роботу та знайомство й коротке перебування на кафедрi. Але сьогоднi була вже п'ятниця, завтра - у вихiдний день, та ще й влiтку - на кафедрi навряд чи хтось з'явиться. Iлля ще вчора, знаходячись у КПI, подумав про те, що вiн, мабуть, необачно сказав Надi╖, що за 2 днi дiзна╓ться на кафедрi про всi тонкощi оформлення навчально╖ документацi╖, тому що реально на це йому до початку вiдпустки дружини залиша╓ться лише саме сьогоднiшнiй день. А тому Iлля Михайлович пiсля бесiди з Семеновим багато чого довiдався у Володi та Машi. Сьогоднi ж вiн завершив сво╖ "допити" - чимало чого йому розповiли цi дво╓ молодi асистенти. Хоча поки що таким можна було назвати лише Володимира, вiн вже 2 роки працював на цiй посадi, паралельно навчаючись в очнiй аспiрантурi. А ось Марiя лише цього року закiнчила iнститут, i як перспективна до науки особа була залишена на кафедрi саме у якостi майбутньо╖ аспiрантки. Вона ще не мала нiяких навикiв педагогiчно╖ дiяльностi, та й з темою сво╓╖ майбутньо╖ дисертацiйно╖ роботи ще не зовсiм визначилася - було лише попередн╓, поки що досить туманне уявлення. А тому в основному допомагав Iллi саме Володимир. Та вiн, на жаль, лекцiй не читав, а проводив зi студентами лише практичнi заняття та лабораторнi роботи. Отож не мав вiн сво╓╖ власно╖ документацi╖ з цього основного виду занять. Довелося йому повiрити на слово новому спiвробiтнику кафедри i видiлити Iллi (витягши iз загально╖ шафи для тек з навчальною документацi╓ю) деякi матерiали по розробленню паперiв саме по лекцiям одного з викладачiв. За кiлька днiв до початку занять Iлля обiцяв ╖х повернути. А стосовно iншого виду навантаження вiн просто вiддав Золотаренку сво╖ як чернетки, так i зразки документацi╖.

Iлля пробув у п'ятницю на кафедрi з ранку й до трьох годин. Вiн навiть почав вже дещо писати, сидячи за видiленим йому столом. Адже в процесi написання навчально╖ документацi╖ однак можуть виникнути якiсь запитання, а тому краще одразу отримати на них вiдповiдi. Але то Золотаренко просто перестраховувався, тому що запитань практично не було, та й щоб то був би за старший науковий спiвробiтник, який не змiг би розiбратися у не такiй вже й складнiй "бухгалтерi╖" навчального процесу. Отож, коли спiвробiтники кафедри почали збиратися додому - п'ятниця без навчальних занять точно була скороченим днем - зiбрався й вiн, склавши у свiй незмiнний старенький портфель (слугував йому вже понад 10 рокiв) усе написане i ненаписане - поки що зразки та чистi бланки. Надалi буде вiн займатися документацi╓ю на дачi або вдома. Iлля намiтив собi у планi з'явитися на кафедрi тепер вже майже через 2 тижнi - з понедiлка 28-го серпня i повнiстю вiдпрацювати, перебуваючи на кафедрi, у цьому мiсяцi ще 4 днi - з понедiлка по четвер. А вже у п'ятницю 1-го вересня розпочнеться новий навчальний рiк, та ще й буде свято (щоправда, робочий день) - День знань. А до того часу Золотаренко робив собi немовби вiдпустку, адже якраз з цього понедiлка вiн зарахований на роботу у КПI. Та коли нема╓ занять викладач може готуватися до них i вдома - це звична практика. До того ж у нього фактично не було у цьому роцi офiцiйно╖ вiдпустки, то чому б не сумiстити при╓мне з корисним.

Та ось вже й настав День знань. У цей день стояла гарна лiтньо-осiння погода. Зранку було тепло, близько 160 С (вдень взагалi буде до 200 С), практично безвiтряно - лише легенький при╓мний вiтерець. Оскiльки початок навчального року припав на п'ятницю, то всi подi╖ (i урочистi й робочi) бiльше нагадували просто знайомство. Для першокурсникiв воно й було дiйсно знайомством з iнститутом, але й частина старожилiв теж знайомилася - якщо i не з самим навчальним закладом, то з новими дисциплiнами, а отже i з новими викладачами. I одним iз них на механiко-машiнобудiвельному факультетi був Iлля Михайлович Золотаренко, кандидат технiчних наук, доцент. У Золотаренка була сьогоднi лише 2-а пара, але й вона не була чисто навчальною. По-перше, бiльша ╖╖ частина була "вкрадена" святом, а по-друге, студентiв в аудиторi╖ було мало. Тому навчальна пара стала саме ознайомлювальною, та й то це знайомство буде досить урiзане. Та й про що могла йти мова фактично у завершальний робочий чи навчальний день тижня - основнi, i попервах доволi насиченi заняття розпочнуться вже у понедiлок. А тому пiсля цi╓╖ "щербато╖" пари Iлля почав бiльш детальне ознайомлення вже просто з територi╓ю iнституту, а та була дуже великою. Iлля чудово розумiв, що надалi вiн ще двадцять разiв встигне з нею ознайомитись. Але так вже улаштована людська ненаситна натура - ╖й все подавай одразу, не може людська цiкавiсть знайомитись з чимось по краплинам.

Отож сьогоднi зранку в КПI вiдбулося традицiйне святкування "Дня першокурсника". Проводилося воно на Майданi Знань (де був присутнiй i Золотаренко), який розташувався перед стадiоном, помiж корпусом N 7, Палацом культури КПI та мiсцем пiд будiвництво (вже розпочалося) ново╖ науково-технiчно╖ бiблiотеки. Iнститутський Палац культури, який з'явився на територi╖ iнституту не так вже й давно, ще називали центром культури та мистецтв КПI - вiн за пару рокiв став вiдомим як мiсце проведення багатьох знаменних культурних подiй в Ки╓вi. Тут почали проводити не лише рiзнi вузiвськi конференцi╖ та iншi заходи, його сцена стала надаватися й для рiзних мiських заходiв. Концертний зал КПI одразу став займати одне з провiдних мiсць в Ки╓вi, i в першу чергу за його мiсткiстю. Зал був розрахований на 1640 мiсць. Затишна, тепла та комфортабельна зала Палацу культури КПI забезпечувала вiдмiнний огляд з будь-якого мiсця: м'якi сидiння мали достатнiй поступовий пiдйом - кожне наступне вище попереднього. Навiть з бокових мiсць все було добре видно i чути, оскiльки зала була компактно облаштована. Велике ж фой╓ у два поверхи давало у свята простiр дiтлахам для рiзноманiтних розваг та iгор. Крiм того Палац мав просторi мармуровi холи, кiлька гримерок, два конференц-зали.

А в цiлому за радянських часiв забудова КПI пройшла кiлька етапiв розвитку. До не╖ увiйшли спочатку зразково-сталiнський "радiокорпус", у 60-х роках - блок з чотирьох простеньких "аудиторних корпусiв, пiзнiше - корпуси помiж вулицями Полiтехнiчна та Борщагiвська. А по сусiдству iз старовинними будiвлями у 1970-1980-тi роки зростуть ще й примiщення загальнотехнiчного факультету. При цьому будiвництвом навчальних корпусiв, гуртожиткiв та Палацу культури займалися i самi студенти пiд керiвництвом професiйних будiвельникiв. Подiбними методами упорядковувалася i решта територi╖ унiверситетського мiстечка.

А ще через 2 роки пiсля початку роботи в КПI Золотаренка гостинно вiдкри╓ сво╖ дверi нова науково-технiчна бiблiотека, яка 1 вересня 1980-го року прийме перших читачiв у новому розкiшному корпусi. Науково-технiчна бiблiотека КПI стане найбiльшою технiчною бiблiотекою Укра╖ни. Будiвля бiблiотеки (близько 15.000 м2) розташу╓ться, як це ранiше вже бачив Iлля, поряд з головним майданом унiверситетського мiстечка - Площею знань. Бiблiотека мiститиме: 15 читальних залiв на 1500 мiсць, зал каталогiв, зал iнформацiйно╖ та довiдково-бiблiографiчно╖ роботи, 8 книгосховищ, 6 абонементiв (учбово╖, науково-технiчно╖, соцiально-економiчно╖ i художньо╖ лiтератури, перiодичних видань). Бiблiотека обслуговуватиме студентiв, викладачiв та спiвробiтникiв КПI та стороннiх користувачiв з iнших наукових та освiтнiх установ. Обслуговування студентiв КПI буде здiйснюватися на пiдставi студентського квитка. Для iнших категорiй користувачiв (викладачiв та спiвробiтникiв iнституту та стороннiх користувачiв) виготовлятиметься читацький квиток. Це буде не сугубо студентська бiблiотека КПI, а наукова бiблiотека. Достатньо мати паспорт, щоб в читальному залi отримати бажану технiчну лiтературу.

Прогулюючись територi╓ю iнституту Iлля думав про те, як же цiкаво було б ознайомитись з сучасним полiтехнiчним iнститутом його батьку. Адже той закiнчив тодiшнiй КПI у далекому 1916-му роцi - Господи, з тих пiр минуло цiлих 62 роки! А батьку тодi було лише 20 рокiв. Як же швидко пролiта╓ життя! Iлля вирiшив, що найближчим часом вiн обов'язково вiзьме з собою на роботу фотоапарат (чому вiн його не захватив сьогоднi?!) i всю плiвку присвятить зйомкам кампусу КПI. А пiзнiше, виготовивши свiтлини, з'╖здить на вихiднi днi до батькiв i ознайомить тата з оновленим i розбудованим полiтехнiчним iнститутом, та ще й багато чого розповiсть про нього. Вiн був упевнений, що Михайло Лаврентiйович такому заочному перебуванню у КПI буде дуже задоволений, адже у його 82 роки дуже мало залишилось радощiв у життi. Досхочу нагулявшись територi╓ю iнституту, Iлля неспiшно направився на кафедру. Потрiбно було ще трохи поспiлкуватися з колегами-викладачами, з якими вiн познайомився в останнi днi, а також забрати звiдти занесену вранцi свою обновку.

До цього дня - на новому мiсцi роботи та й у новiй якостi - Iлля зробив собi невеличкий дарунок. Вiн з'явився в iнститутi при повному парадi i з новим портфелем, який вiн лише кiлька днiв тому купив собi. Це був не зовсiм портфель, а так званий кейс або дипломат - така собi невеличка валiзка, чемоданчик. Випускалося ╖х два рiзновиди: "аташе" i "дипломат". Дипломат був дещо простiшим i коштував дешевше. Хоча i те й iнше правильнiше було б називати аташе-кейс - чемоданчик для документiв. А назва "дипломат" в радянському життi з'явилася завдяки фiльмам. Саме в художнiх фiльмах, а iнодi i в новинах, радянськi люди вперше побачили цi валiзки. А оскiльки фiльми, та й взагалi все, що в цей час народу показували, проходило жорстку цензуру, отож люди i бачили подiбне чудо лише в руках у дипломатiв великого рангу - в основному у послiв, консулiв, полiтикiв. Звiдси i пiшла народна назва "дипломат", яка мiцно закрiпилася за цi╓ю валiзкою. Вперше в Радянському Союзi кейси з'явилися десь наприкiнцi 60-х - на початку 70-х рокiв. Але спочатку такi кейси можна було дiстати з великими труднощами i за великi грошi. Та трохи пiзнiше випуск таких валiзок налагодили вже i в СРСР, а тому до початку 80-х рокiв ╖х вже можна було спокiйно купити в магазинах. Можливо за кордоном кейси-дипломати виготовлялися з натурально╖ шкiри, та в СРСР вони були обробленi дерматином (частiше називали дермантин) - шкiрозамiнником, дешевим оздоблювальним матерiалом, який широко застосовувався в СРСР. Але здалеку, не зважаючи на штучне походження шкiри, такий кейс - у Iллi вiн був чорного кольору - виглядав дуже презентабельно i пiдкреслював як свiй ексклюзивний статус, так i поважний статус його володаря. Закiнчувалася ера портфелiв, i тепер радянськi люди плавно переходили до носiння сво╖х бутербродiв чи паперiв саме в кейсах.


* * *


Та свято, яке б воно чудове не було, не може тягнутися вiчно. Два дня перепочинку (що було досить непогано, щоб заспоко╖тись вiд нових вражень) i наступили звичайнi навчальнi буднi. Та вони були звичайними для всiх iнших викладачiв кафедри конструювання верстатiв та машин (навiть для Марi╖ Валентинiвни - нехай вона нiколи i не читала студентам предметiв, але ще сама нещодавно сидiла за студентською лавою). А ось для Золотаренко це були далеко не рядовi буднi. Та це вiдчувалося не на заняттях, а вдома. Матерiал предметiв, якi йому доводилося читати, Iлля знав досить непогано, але його слiд було викладати згiдно навчального плану i вимог iнституту. А тому Золотаренко перед кожною лекцi╓ю вдома доволi ретельно готувався. Для нього було б справжнiм позором, як вiн вважав, читати студентам лекцiю з зошита чи навiть з яко╖сь невеличко╖ шпаргалки, хоча деякi доценти такими шпаргалками з тезами лекцi╖ i користувалися. Який же вiн пiсля цього науковець, кандидат наук, доцент?.. Вiн добре розумiв, що таким трохи складним буде для нього лише перший навчальний рiк, а можливо, навiть лише перший семестр - а далi все пiде вже на╖ждженою колi╓ю. А тому вiн не щадив себе, i займався вдома пiдготовкою лекцiй набагато краще, нiж студенти навiть перед вiдповiдальним iспитом. За перший мiсяць на його лекцiях побували (за планом вза╓мовiдвiдування занять) дво╓ старожилiв-викладачiв: завiдувач кафедрою (i це було цiлком зрозумiло) та один iз колег-доцентiв Золотаренка. Нiяких зауважень вони йому не зробили, обмовившись у приватнiй бесiдi, що чита╓ Iлля Михайлович сво╖ предмети цiлком професiйно. Стосовно студентiв, то й вони сприймали нового викладача абсолютно нормально, а озвучений ним матерiал лекцiй, як вони казали, цiлком зрозумiлий i не такий вже складний для засво╓ння. А тому з кожним днем Золотаренко ставав все спокiйнiшим та упевненим у собi.

Так, йому пiд час перебування сiм'╖ на дачi довелося добряче корпiти над рiзними навчальними документами. Адже пакет документацi╖ лише з однi╓╖ конкретно╖ профiлюючо╖ дисциплiни налiчував майже 2 десятка рiзних документiв. В першу чергу це були: типова програма дисциплiни, робоча навчальна програма (РНП) дисциплiни, квалiфiкацiйна характеристики фахiвця, опорний конспект лекцiй. Далi йшли рiзнi методичнi вказiвки (щодо виконання лабораторних робiт, курсового проекту, курсово╖ роботи, або розрахунково-графiчно╖ роботи тощо). А ще критерi╖ оцiнки знань студента, тести (завдання) для поточного контролю знань студента, тематика науково-дослiдно╖ роботи студентiв (для старшокурсникiв), пакет екзаменацiйних бiлетiв (або низка питань для залiку), перелiк засобiв вiзуального супроводу предмета i тому подiбне. Звичайно, переважна бiльшiсть цих документiв з конкретно╖ дисциплiни iснувала, адже предмети, якi Семенов призначив читати Iллю Михайловича, читалися вже не перший рiк. Але Золотаренку однак довелося розбиратися в них та частково корегувати - документи перiодично корегувалися, адже з часом, як то кажуть, все тече, все змiню╓ться.

А тому за цi менш, нiж 2 тижнi основна робота у Iллi була пов'язана iз складанням опорних конспектiв лекцiй з доручених йому дисциплiн. Бiльшiстю документiв, розробленими ранiше iншими викладачами, можна було вiльно користуватися. А ось власноручно написаними конспектами лекцiй викладачi дiлитися не бажали, адже все може статися - сьогоднi ти цей предмет не чита╓ш, а наступного року можуть доручити знову його читати саме тобi. Звичайно, за неповнi 2 тижнi конспекти лекцiй з двох дисциплiн (якi у повному обсязi - всi види занять - мав вести Золотаренко) аж нiяк не напишеш. А тому Iлля в першу чергу склав тезисно план лекцiй, враховуючи розподiл навчального матерiалу та вiдведенi на нього години за типовими програмами дисциплiн. Та навiть це зайняло у нього чимало часу. А тому пiсля цього вiн встиг лише написати з пару перших лекцiй, а далi опорний конспект лекцiй йому довелося писати протягом всього навчального року, готуючись до поточних занять.

Та був один документ, який Iлля вирiшив написати в останнiй момент, тобто вже в останнi днi серпня (або навiть на початку вересня), коли вiн вже реально працював на кафедрi - за сво╖м столом та в присутностi колег по кафедрi. Хоча саме цей документ був основним для кожного викладача i мав бути написаним заздалегiдь. Це був "Iндивiдуальний робочий план викладача" у виглядi журналу обсягом з два десятки аркушiв. В iндивiдуальному робочому планi викладача перш за все вказувалися: назва ВНЗ, факультету, кафедри та данi про викладача. Iндивiдуальний робочий план викладача затверджував перший проректор. Звичайно ж, також пiдписували iндивiдуальний план (перед поданням на пiдпис проректору) сам викладач, завiдувач кафедрою та декан факультету. Iндивiдуальний план заповнювався всiма викладачами, у тому числi й викладачами, якi працюють на неповну ставку чи на умовах сумiсництва (за винятком викладачiв, якi працюють на правах погодинно╖ оплати). На початку навчального року (серпень) викладач заповнював свiй iндивiдуальний план на весь навчальний рiк i подавав його на пiдпис завiдувачевi кафедри. Iндивiдуальний робочий план викладача розглядався на засiданнi кафедри пiд час планування роботи, вiдбувалося також i звiтування про його виконання. Зазвичай у сiчнi-лютому на засiданнi кафедри слухалося питання про виконання навчальних доручень за осiннiй семестр. А наприкiнцi червня чи в липнi викладач звiтувався за свою роботу протягом всього року, пiсля чого робочий план викладача затверджувався завiдувачем кафедри.

Цей документ, хоча начебто й мав вигляд простого та зрозумiлого, був до цього часу не знайомий Золотаренку. Тобто вiн поки що не знав, що конкретно записувати у тому чи iншому його роздiлах. В цiлому загальний час викладача за семестрами та за навчальний рiк (в тому числi за видами робiт) розподiлявся на навчальну, методичну, наукову та органiзацiйну роботу. Такими ж були й роздiли iндивiдуального робочого плану. З першим роздiлом "Навчальна робота" проблем у Iллi Михайловича не було. Навчальна робота записувалася у цей план перелiком всiх дисциплiн, що вiн мав читати, з погодинною розбивкою ╖х на види робiт.

Та це був саме навчальний вид роботи викладача, навчальнi заняття, програму яких мали засвоювати саме студенти. А у викладача iснують й iншi плани стосовно сво╓╖ працi в навчальному закладi. I одним iз таких планiв для кожного викладача, i Золотаренка у тому ж числi) була наукова робота - та й не лише наукова. Далi в iндивiдуальному планi роботи викладача йшов роздiл "Методична робота". Золотаренко швидко з'ясував, хоча й сам розумiв, якi деякi пункти заносити у цей журнал. Просто не вiдав вiн яким може бути загальний перелiк пунктiв цього роздiлу. В один iз днiв, коли у нього було "вiкно" мiж заняттями, Iлля Михайлович за сво╖м столом займався саме написанням рiзних "паперiв", у тому числi й "Iндивiдуального робочого плану викладача". Згодом вiн звернувся до вже до добре знайомого йому асистента кафедри (доцентiв у цей час у примiщеннi) не було:

-- Володя, пiдкажи, будь ласка, якi пункти робiт я можу записувати у роздiлi "Методична робота"? Я написав один пункт: Розробка тестiв для модульного контролю з дисциплiни...". ╥х на цю дисциплiну, як я з'ясував, поки що не було. Що ще можна писати?

-- Що ще?.. Ну, наприклад, "Пiдготовка i написання робочих програм","Написання методичних вказiвок до курсового проекту (або ж курсово╖ роботи, розрахунково╖ роботи, лабораторних робiт" з тако╖-то дисциплiни.... Можна ще й такi пункти: "Розробка пакету екзаменацiйних бiлетiв з дисциплiни...".

-- Все це ╓, пiдготовлено ранiше, ще до мене iншими викладачами. А один мiй пункт плану, як на мене, все ж таки замало.

-- Замало, звичайно. Ну, тодi "Розробка лабораторного стенду", або ж "Написання навчального посiбника".

-- Це я зможу записати i виконувати пiзнiше, коли вже повнiстю дiзнаюся стан пiдготовки дисциплiни.

-- Так, мабуть, ви ма╓те у цьому рацiю. Ну... тодi так: "Вза╓мовiдвiдування занять викладачiв", "Пiдготовка до нового курсу лекцiй", Опрацювання лiтератури та методично╖ iнформацi╖"

-- Навiть вза╓мовiдвiдування занять?

-- Так. Це всi викладачi пишуть i виконують.

-- Добре, зрозумiло. А ось останнi названi тобою пункти менi здорово пiдходять. I╖ я обов'язково напишу: "Пiдготовка до нового курсу лекцiй" та Опрацювання лiтератури та методично╖ iнформацi╖". Я навiть не думав, що останнiй пункт можна вказувати. Це ж начебто i так зрозумiло - це прямий обов'язок викладача, щоб не вiдстати вiд розвитку науки.

-- А всi iншi пункти iндивiдуального плану - це також прямi обов'язки викладача, -- посмiхнувся Володимир. -- Ось всi цi обов'язки i записують у свiй план. Наприклад, навiть такий пункт: "Пiдготовка до поточно╖ лекцi╖". Це не прийнято писати в iндивiдуальному планi, хоча особисто я вважаю, що це неправильно. Адже ж ви витрача╓те на це свiй час. Ви ж не художню лiтературу для цього чита╓те, а наукову, навчальну.

-- Так, -- посмiхнувся вже i Золотаренко. -- Цiкавi ти менi вiдомостi роз'яснив. Дякую. Я все зрозумiв, тепер у мене з цим роздiлом плану проблем не буде. Тепер менi потрiбно буде справитись ще з двома роздiлами: "Наукова робота" та "Органiзацiйна i виховна робота". У першому роздiлi менi бiльш-менш зрозумiло, що писати. Хоча й не все. А ось "Органiзацiйна i виховна робота" для мене поки що в туманi.

-- Ну, цей туман я вам якраз допоможу вам розвiяти. Там все просто. Ну, звичайно, просто для тих, хто вже працював на кафедрi. Що ж стосу╓ться "Науково╖ роботи", то я гадаю, що ви можете записати у цьому роздiлi iндивiдуального робочого плану данi про пiдготовку докторсько╖ дисертацi╖, а можливо, ще й про вашу участь у виконання якогось господарського договору, вiн може бути за темою дисертацi╖, хоча це й не обов'язково. Та все ж з питання науково╖ роботи вам краще за все звернутися до Миколи Васильовича. У цьому роздiлi все значно серйознiше. Та й пiдказати щось вам, кандидату наук, я - аспiрант - навряд чи зможу.

-- Дякую, Володю, так я i вчиню. Тодi "Органiзацiйну i виховну роботу" я залишу на закуску. Спочатку складнiше, а вже потiм простiше.

У другiй половинi дня, коли у нього заняття вже закiнчилися, та й на кафедрi вже залишилися лише кiлька осiб, вiн вийшов з кiмнати i направився до кабiнету Семенова. Вiн постукав у дверi, почув вiдповiдь завiдувача кафедрою: "Заходьте!" i увiйшов у примiщення. Iлля не поздоровався, тому що сьогоднi вже бачилися, а просто запитав:

-- Микола Васильович, Вибачте. Я вас не вiдволiкаю вiд роботи?

-- Нi, все нормально. ╢ до мене якiсь запитання?

-- Так, ╓.

-- Викладайте, -- посмiхнувся Семенов.

-- Я зараз займаюся "Iндивiдуальним робочим планом викладача". Ранiше я його заповнити не мiг, бо ще не був доладно ознайомлений з усiма тонкощами сво╓╖ роботи.

-- Ну, це зрозумiло. I якi у вас запитання стосовно цього плану?

-- Головне питання по роздiлу "Наукова робота".

-- Хм, роздiл i простий, i складний одночасно.

-- Я це вже й сам зрозумiв, -- на цей раз вже посмiхнувся Золотаренко. -- Окремi його пункти я написав - i сам додумався, i пiдказали менi.

-- Так, i що за пункти ви занесли у цей роздiл?

-- Такi пункти: "Участь у науково-практичнiй конференцi╖ з написанням тез доповiдi", "Пiдготовка до друку 2-х статей)" - одна фахова, iнша наукова. Далi: "Пiдготовка заявки на винахiд" - ╓ у мене напрацювання ще з колишнього мiсця роботи. Ще "Наукове керiвництво дипломними роботами". Це менi вже пiдказали. Я й сам розумiю, що у весняну семестрi менi без цього не обiйтись.

-- Це вiрно. Ще щось?

-- Ще лише один пункт: "Робота над докторською дисертацi╓ю". Але без зазначення конкретно╖ теми дисертацi╖.

-- I це зрозумiло. Якраз з цим питанням у вас, у нас обох мороки багато буде. Адже назву вашо╖ дисертацi╖, скорiш за все корегувати доведеться й заново затверджувати. Чи ви залишите ╖╖ колишньою?

-- Нi, аж нiяк не вийде.

-- Чому?

-- Справа у тому, що у мене в НДI був затверджений науковий консультант. I це якраз та особа, з якою я посварився, iз-за яко╖ я залишив сво╓ колишн╓ мiсце роботи.

-- Он воно що! Тодi все зрозумiло. Тодi точно потрiбно все змiнювати й перезатверджувати. А навiщо вам для пiдготовки докторсько╖ дисертацi╖ взагалi потрiбен був науковий консультант. Легко можна обiйтися й без нього. То для кандидатсько╖ дисертацi╖ потрiбний науковий керiвник аспiранта. А для докторсько╖ дисертацi╖ вiн не потрiбен.

-- Та я це знаю. Але у нас в iнститутi була така практика. Хоча й теж не завжди. А стосовно саме мого наукового консультанта, то просто ця людина, як би це вiрно сформулювати, сама набилася бути мо╖м науковим консультантом.

-- Зрозумiло. Чергову галочку собi у дось╓ записати...

-- Мабуть, що так...


* * *


В головi у Золотаренка митт╓во пронеслися окремi вiхи його роботи у науково-дослiдному iнститутi. Як розповiли молодому аспiранту Iллi старожили, коли iнститут лише вiдкрився, лабораторiя ще не була завершена (такi вже були реалi╖ та практика СРСР), ╖╖ добудовували (щоправда, небагато) й оснащували (в основному) ще протягом року. I першими лабораторiю освоював саме вiддiл, у якому зараз став працював Золотаренко, вона ж спочатку i була на балансi ╖х вiддiлу. I перший призначений завiдувач лабораторi╓ю також входив до штату ╖х вiддiлу. Пiзнiше лабораторiю вже передали на баланс iнституту, та ось завiдувачi лабораторiю (якi поступово змiнювалися) так i залишилися у штатi ╖х вiддiлу. Та скорiше за все, так воно й повинно було бути, адже той же самий завiдувач лабораторi╓ю повинен був бути прикрiплений до якогось вiддiлу, щоб брати участь у профспiлковiй чи партiйнiй (за вiком вже не комсомольськiй) роботi, а також вiдвiдувати усi збори вiддiлу та його заходи. Ось i Лазаренко входив до штатного складу вiддiлу. I так само, як i усi його спiвробiтники, вiн вiдвiдував наради, семiнари та вченi засiдання.

Вiн не втручався у роботу Золотаренка пiд час його перебування в аспiрантурi, та й навряд чи вiн мiг втручатися в керiвництво роботою аспiранта завiдувача вiддiлом Володимира Григоровича Iгнатова. Але Лазаренко примiтив цього парубка, коли той досить швидко захистив кандидатську дисертацiю.

Коли Золотаренко надумав продовжувати займатися наукою й писати докторську дисертацiю, то вiн вирiшив поговорити з Балацьким, у якого подiбна робота вже наближалася до завершення. При нагодi, навiть не у вiльний, а у робочий час вiн запитав досвiдченого колегу:

-- Олексiй Володимирович, менi, мабуть, потрiбно вже мiркувати над тим, кого б взяти мо╖м науковим керiвником?

-- Ти ма╓ш на увазi науковим керiвником тво╓╖ майбутньо╖ дисертацi╖, -- Балацький був лише на 2 роки старший за Iллю - на стику 40-50-и рокiв це була незначна вiкова рiзниця - а тому вони були у розмовах на "ти", хоча, все ж таки, зверталися один до одного поважно по iменi та батьковi.

-- Саме так.

-- Нема╓ пiд час написання докторантом дисертацi╖ нiякого наукового керiвника.

-- Як-то так? Адже i у тебе вiн ╓.

-- Це не зовсiм так. Який може бути керiвник для докторсько╖ дисертацi╖? Повторюю, нема╓ у докторанта керiвника. Можливий лише, як у мене та й у iнших докторантiв, науковий консультант з роботи над докторсько╖ дисертацi╖, але й той не обов'язковий. Ти сам подумай, чи це не смiшно? - науковий керiвник для докторсько╖. I ким вiн повинен бути - академiком, чи що? Якщо ти вже дорiс до докторсько╖ дисертацi╖, то ти сам собi керiвник. Докторська дисертацiя - це ж не сума кiлькох кандидатських, це зовсiм iнший рiвень розв'язуваних проблем i iнший рiвень тво╓╖ квалiфiкацi╖. Майбутньому доктору не потрiбнi керiвники чи консультанти, йому потрiбнi лише опоненти по дискусi╖. Iнакше - це не доктор.

-- То що, за тво╖ми словами навiть консультант не обов'язковий?

-- Не обов'язковий. Докторант може мати наукового консультанта, але наявнiсть такого не ╓ обов'язковою умовою захисту. Наявнiсть консультантiв не принципова. ╥х вiдсутнiсть навiть пiдкреслю╓ зрiлiсть докторанта. Консультант, якщо чесно, нiякого керiвного вкладу до докторсько╖ дисертацi╖ не ма╓. Як правило, науковий консультант признача╓ться для тих дисертацiй, якi виконанi пiд час перебування здобувача в докторантурi. Я не знаю точно - це менi якраз невдовзi потрiбно буде з'ясувати - чи взагалi прiзвище консультанта вказу╓ться у докторськiй роботi чи авторефератi. Ранiше в авторефератi вказувався науковий консультант, але його роль досить скромна i нiяк не тягне на роль наукового керiвника.

-- Зрозумiло. То що, менi i не потрiбно шукати консультанта, оскiльки можна й без нього?

-- А навiщо тобi його шукати. У нас в iнститутi його тобi, звичайно, однак призначать, так вже повелося, та то буде все бiльше на паперi. Ти сам працюй, сам головою думай.

-- I призначать консультанта без мого вiдому?

-- Скорiш за все. Науковий керiвник признача╓ться органiзацi╓ю, у якiй викону╓ться дисертацiйна робота. Та сама процедура узгодження кандидатури наукового керiвника чи консультанта iз здобувачем формально не передбачена. Iнодi, бачачи, що у стiнах закладу з тематики докторанта вiдомих умiв нема╓, призначають i того, хто сам цього забажа╓, якщо у того ╓ такий ентузiазм. Так що, не бери в голову. Кого б не назначили, практично на всi 100 % все буде залежати лише вiд тебе самого.

-- Це зрозумiло. А опоненти, вiдгуки тощо? Теж самому цим займатися?

-- А твiй науковий керiвник кандидатсько╖ дисертацi╖ дуже цим займався? Так, з опонентом саме вiн домовлявся, це у керiвника не вiднiмеш. Та то було пiд час написання саме кандидатсько╖ дисертацi╖. Та й тодi, наприклад, вiдгуками на реферат ти займався самостiйно. А пiд час написання докторсько╖ дисертацi╖ питаннями знаходження опонентiв, провiдно╖ органiзацi╖, вiдгукiв на автореферат i всього iншого займа╓ться сам здобувач на ступiнь доктора наук. До написання докторсько╖ ти вже зможеш обрости достатнiми для цього науковими зв'язками, та вони у тебе вже й зараз ╓ - пiсля кандидатсько╖ дисертацi╖.

-- Добре, дякую тобi за роз'яснення. Принаймнi, спочатку органiзацiйно╖ роботи у мене буде небагато. Як-то кажуть, баба з возу - кобилi легше.

Так, робота у Iллi зараз полягала в основному у роздумах над точним формулюванням (без повторень з iншими) сво╓╖ майбутньо╖ дисертацi╖ та збиранням для не╖ теоретичних матерiалiв. Йому потрiбно було вивчити науковi джерела - лiтературу, яка вiдноситься до дано╖ теми, починаючи iз загальних робiт, потрiбно було отримати уявлення щодо основних питань, якi стосувалися теми майбутньо╖ роботи, а далi вже й вести пошуки матерiалу для дисертацi╖.

Та пройшов час, i тема докторсько╖ роботи Iллi Золотаренка була остаточно сформульована, а також була й затверджена на вченiй Радi iнституту. Одночасно був затверджений i консультант роботи Iллi. I ось це затвердження не дуже-то сподобалося Золотаренку - його консультантом був призначений завiдувач iнститутсько╖ лабораторi╖ кандидат технiчних наук Петро Семенович Лазаренко. Та якщо Iллi просто не сподобалося рiшення Ради, то ось багатьом спiвробiтникам iнституту не подобався (як, щоправда, i Золотаренку теж) i сам Петро Семенович, недолюблювали його. Бiльшостi спiвробiтникам iнституту було добре вiдомо, що Петро Семенович був людиною не дуже-то чуйною та ще й не досить чемною. До пiдлеглих та молодших за вiком вiн звертався зверхньо й на "ти". Його не полюбляли не лише у питаннях роботи, але й на дозвiллi, вiдпочинку, у компанiях. Не вiдчувалося його щиростi, поваги до пiдлеглих та звичайно╖ душевностi.

Та Iлля, одержавши ранiше вiд Балацького досить розширену iнформацiю щодо керiвникiв чи консультантiв докторсько╖ роботи, розумiв, що реально╖ допомоги вiд Лазаренка йому, так чи iнакше, не варто очiкувати, як i розумiв, що в основному весь тягар роботи ляга╓ на його плечi. Однак його попервах здивувала iнша рiч. Для пересiчного громадянина (який мав слабi уявлення про доцентiв та професорiв) поставало цiкаве питання: "Як-то кандидат наук мiг бути науковим консультантом докторанта чи здобувача у його роботi над докторською дисертацi╓ю?". Та вiдповiдь на це запитання не була такою вже й складною. По-перше, Лазаренко не був нижчого наукового ступеня нiж Золотаренко (вони були у цьому рiвнi), але Петро Семенович мав значно бiльший досвiд (який? - то вже iнша справа). А по-друге, вiн мав вчене звання професора. Коли i як вiн захистив кандидатську дисертацiю, а потiм ще й отримав звання професора, зараз вже мало кого цiкавило. Дисертацiю, цiлком вiрогiдно, йому могли допомогти написати (на те iнститут i був науково-дослiдним - нових розробок було багато). Що ж стосу╓ться начебто невiдповiдного вченого звання, то й це було можливо. Для цього Лазаренко мав пiдготувати 3-х кандидатiв наук та видати монографiю. Написати монографiю (на базi наукових дослiджень) було не так вже й складно. Видавалася ж вона за кошти iнституту. А пiдготовка аспiрантiв у багатьох випадках (i не лише у НДI) була лише як би паперовою - тобто просто затвердження керiвника науково╖ роботи аспiранта. А далi вже аспiранти здебiльшого просто варилися у власному соку. Щось не кле╖ться з роботою, ╓ якiсь питання - пiшов за консультацi╓ю до свого наукового керiвника. Той почухав потилицю й сказав: "Спробуй зробити так...". Не вийшло? "Тодi зроби отак...". I так далi, i тому подiбне... В результатi з часом дисертацiя таки захищалася, а науковий керiвник нового кандидата наук отримував чергову галочку, тобто черговий бал для свого просування наверх. Нi, звичайно, далеко не всi науковi керiвники були такими, та Лазаренко належав саме до зазначено╖ когорти.

Крiм того, як розмiркував Золотаренко, якщо за словами Балацького наявнiсть наукового консультанта не обов'язкова, то яка рiзниця у тому, який у нього науковий ступiнь. А випадки призначення консультантами докторантiв вчених, якi не мали вченого звання доктора, дiйсно мали мiсце, хоча вони до того часу i були не вiдомi Iллi. В окремих випадках за рiшенням вчених рад вищих навчальних закладiв або науково-технiчних рад наукових установ та органiзацiй до наукового керiвництва пiдготовкою докторантiв могли залучатися кандидати наук вiдповiдно╖ спецiальностi, якi мали вчене звання професора (з рангу старших наукових спiвробiтникiв). Щоправда, здебiльшого робилося це з досить банально╖ причини - iз-за дефiциту докторiв у ВНЗ за фахом майбутньо╖ дисертацi╖, а ще не особливого на те бажання самих докторiв наук.

Ось такою була iсторiя того, яким чином завiдувач лабораторi╓ю став науковим консультантом у роботi над докторською дисертацi╓ю Iллi Золотаренка, який на ту пору був вже кандидатом технiчних наук, доцентом.


* * *


...А далi розмова Золотаренка з завiдувачем кафедрою продовжилася.

-- Так, тодi дiйсно мороки буде багато, -- невдоволено покачав головою Семенов. -- У вас була морока з цим на колишнiй роботi, а тепер теж саме ма╓ повторитися й у нас. Та нiкуди вiд цього не дiнешся - всi етапи доведеться проходити.

Iснував певний порядок проходження шляху науковцiв, якi мали намiр готувати та захищати дисертацi╖. Вчена рада Iнституту розглядала i затверджувала теми докторських дисертацiй та давала по ним рекомендацi╖. Теми докторських дисертацiй аспiрантiв, спiвробiтникiв або прикрiплених здобувачiв представлялися на вчену раду за пропозицi╓ю наукового керiвника здобувача i керiвника пiдроздiлу (кафедри), у якому мала виконуватися докторська дисертацiя. Для включення до порядку денного Вчено╖ ради питання про затвердження теми дисертацi╖ вченому секретарю ради повинна була бути подана пояснювальна записка, пiдписана керiвником наукового пiдроздiлу, у якому виконувалася робота, науковим керiвником здобувача i здобувачем з об╜рунтуванням теми i спецiальностi або з об╜рунтуванням ╖х змiни, якщо вони були затвердженi ранiше. У записцi об╜рунтовувалася тема i спецiальнiсть дисертацiйно╖ роботи, квалiфiкацiя дисертацi╖, вказувався ступiнь виконання дисертацi╖, а також передбачуванi дата i мiсце захисту, оцiнювався особистий внесок здобувача, наводився список публiкацiй i доповiдей здобувача за темою дисертацi╖. Витяг з рiшення засiдання кафедри i повiдомлення про включення доповiдi здобувача до порядку денного Вчено╖ ради оголошувавя не пiзнiше, нiж за 15 днiв до дати проведення ради. Пiд час затвердження теми докторсько╖ дисертацi╖ здобувач мав зробити на Вченiй радi короткий наукову доповiдь. Отож, мороки хватало.

-- Я це чудово розумiю, -- заспоко╖в Семенова Iлля. -- Пройду всi етапи, практичнi навички вже ╓, -- посмiхнувся вiн.

-- Та я це також розумiю. Просто всi цi процедури забирають багато часу. А над корегуванням теми докторсько╖ дисертацi╖ ви вже думали?

-- Звичайно, думав. I думаю ще. Остаточно повiдомлю вам скореговану тему вже на наступному тижнi - потрiбно ще трохи покопатися в лiтературi. Можливо, тема буде навiть значно вiдрiзнятися вiд попередньо╖. ╢ у мене деякi думки, та й напрацювання пiдходять для цього.

-- Добре. Тодi нехай пункт "Робота над докторською дисертацi╓ю" таким i залиша╓ться. Вiдкоригу╓те його бiльш конкретно вже пiзнiше. Адже в iндивiдуальному планi ╓ i такий роздiл як "Коригування iндивiдуального плану". Так само як i "Висновок щодо виконання iндивiдуального плану". Допишiть лише ще пункт "Керiвництво науковою роботою студента у пiдготовцi доповiдi на конференцiю". Науковою роботою ви займатися обов'язково будете, отже будуть у вас молодi колеги, а також, скорiше за все, i аспiранти чи хоча б один аспiрант. Та то вже пiзнiше, тодi запишете ще й пункт "Керiвництво науковою роботою конкретного аспiранта у пiдготовцi ним кандидатсько╖ дисертацi╖". ╢ ще такий пункт чи пункти роздiлу "Наукова робота": "Рецензування монографiй, пiдручникiв, навчальних посiбникiв, словникiв, довiдникiв, дисертацiй, авторефератiв, наукових статей, наукових проектiв, тематичних планiв". Та поки що з цим теж доведеться зачекати, тому що поки що на примiтцi нiчого подiбного нема╓. Та й так досить. Чого-чого, а науково╖ роботи i у нас, не в дослiдному, а у навчальному закладi хвата╓.

I Семенов мав у цьому рацiю. В цiлому ж наукова робота включала такi види: виконання планових держбюджетних науково-дослiдних робiт, колективних договорiв; написання i видання пiдручникiв, посiбникiв, монографiй, наукових статей i тез, доповiдей на конференцiях; редагування пiдручникiв, ╖х рецензування, рецензування монографiй, пiдручникiв, навчальних посiбникiв, словникiв, довiдникiв, дисертацiй, авторефератiв, наукових статей, наукових проектiв, тематичних планiв; написання вiдзивiв на дисертацi╖; робота в редколегiях наукових журналiв; керiвництво науково-дослiдною роботою студентiв, аспiрантiв; участь у наукових радах тощо.

Розмова фактично була завершена. Золотаренко подякував завiдувачу кафедри за роз'яснення та пiдказки, зайшов на кафедру, склав деякi папери у свiй новенький дипломат (ще вдома попрацювати) й направився до виходу - робочий день закiнчився. Та вiн чудово розумiв, що ще далеко не закiнчилася його пiдготовча робота з навчальною документацi╓ю. Вiн з посмiшкою подумав про те, що в НДI тако╖ мороки з "паперовими" справами вiн не мав.


РОЗДIЛ 19


Увiйти у робочий ритм


Iлля вiдчував, що йому потрiбно досить швидкими темпами розбиратися з особливостями його ново╖ роботи. На якусь особливу допомогу у цьому вiн не очiкував - всi викладачi зайнятi сво╖ми справами. Вiн знав ще за час свого навчання в iнститутi, що в цiлому викладачi живуть (працюють) дружньо. Пiд час хвороби одного iз них тягнуть додаткову лямку, не ремствуючи. Та й так, якщо обставини вимагають цього, то пiдмiняють один одного, розумiючи, що сьогоднi щось трапилося з колегою - ну не може вiн провести заняття - завтра таке саме може трапитись з тобою. Вза╓мовиручка iснувала у любому колективi, навiть якщо стосунки колег помiж собою i не були особливо дружнiми. Це корпоративна етика, яку намагаються дотримуватися у любому колективi.

Та це стосу╓ться безпосередньо занять, а ось оформляти навчальну документацiю нiхто за тебе не буде. Пiдказати пiдкажуть, але робити все доведеться самому. А тому затягувати з паперовою роботою сенсу не було. I до чергового понедiлка основнi навчальнi документи у Золотаренка були готовi. Його iндивiдуальний робочий план був повнiстю заповнений. Як виявилося, та й Володимир про це говорив, нiчого особливо незрозумiлого не було i у його роздiлi "Органiзацiйна i виховна робота". Його пункти були досить простi й зрозумiлi. Починалися вони iз зовсiм простого: "Участь у засiданнi кафедри", "Виконання обов'язкiв куратора академiчно╖ групи...", "Надання допомоги студентам при пiдготовцi до сесiй", "Керiвництво роботою з лiквiдацi╖ заборгованостей студентiв", "Проведення додаткових занять та консультацiй". Далi могли бути й такi пункти: "Проведення екскурсi╖ на виробництво", "Допомога студентам в пiдготовцi i проведеннi тематичних вечорiв, вечорiв вiдпочинку, тематичних виховних годин". Та, як виявилося, мiг бути у цьому роздiлi ще й такий пункт, як "Пiдготовка до лекцiй та лабораторних робiт". Тобто, пункт "Пiдготовка до лекцiй" все ж iснував, i ось де вiн конкретно значився. Як виявилося, i Володимир, який працював на кафедрi вже 2 роки, поки що не так вже й детально був ознайомлений з усiма роздiлами i пунктами iндивiдуального робочого плану викладача. Та для нього це було пробачливо, тому що посада асистента була для нього на цей час як би другорядною. Основна його задача, як аспiранта полягала у пiдготовцi кандидатсько╖ дисертацi╖.

Наступного тижня Iлля Михайлович знову зустрiвся з Семеновим у кабiнетi завiдувача кафедрою. Вiн обiцяв завiдуючому кафедрою, що зможе вже повiдомити йому бiльш конкретну (скореговану) тему сво╓╖ докторсько╖ дисертацi╖. Адже у того це не порожня цiкавiсть - йому потрiбно знати чи достатня експериментальна база для проведення дослiджень за певним напрямом. Так, в першу чергу це питання повинен розв'язувати сам аспiрант чи докторант. Але якщо якийсь пункт записаний у його iндивiдуальному робочому планi, то за нього вiдповiда╓ i керiвник пiдроздiлу, вiн паралельно з виконавцем пiдпису╓ документ. Отож i вiдповiдальнiсть несуть обо╓. Iлля гадав, що розмова з цього питання не буде такою вже тривалою, та вона несподiвано виявилася досить довгою.

-- Миколо Васильовичу, я остаточно визначився з темою сво╓╖ дисертацi╖, тобто з ╖╖ корегуванням, -- пiсля привiтань звернувся Золотаренко до власника кабiнету.

-- Чудово! Залиште менi вашi папери, я маю на увазi ще й вашi об╜рунтування та напрацювання. Я на дозвiлля перегляну ╖х.

-- А на засiданнi кафедри ми це питання розглядати не будемо? -- здивувався Золотаренко.

-- Будемо, обов'язково будемо. Тiльки вже не у вереснi.

-- Я вибачаюсь, а чому не у вереснi. Я гадав, що всi паперовi справи мають вирiшуватися якнайшвидше. Ну, нехай не на 1-е вересня, але хоча б до кiнця мiсяця. Ви ж самi пiдганяли спiвробiтникiв кафедри.

-- Пiдганяв, -- посмiхнувся Семенов. -- Тому що, якщо не пiдганяти, то деякi нашi колеги можуть "розгойдуватися" й до Нового року. Так, теоретично все повинне бути готове до 1-го вересня, як ви вiдзначили. Але нiколи цього не бува╓. Ви розумi╓те, справа ось у чому... Влiтку, поки йдуть вiдпустки, ще багато чого викладачам невiдомо. Особливо це стосу╓ться науково╖ та органiзацiйно╖ роботи. I договори ще можуть бути в стадi╖ укладання, i штати пiд них ще остаточно не вирiшенi, лише плануються. В органiзацiйнiй роботi не завжди вiдомi точнi дати проведення студентських олiмпiад, та й дати наукових конференцiй вiдомi у кращому випадку лише на осiннiй семестр. Та багато чого ╓. Навiть кураторство групами... Адже до початку навчального року невiдомо хто i якi нашi фаховi групи буде курирувати.

-- Тепер менi ста╓ зрозумiло, -- щоб пiдтримати розмову промовив Iлля, коли Семенов зробив невелику паузу, переводячи подих.

-- Та й це ще не все, -- все ж таки продовжив свiй монолог завiдувач кафедрою. -- Практично у кожного штатного викладача в обов'язковому порядку ╓ ще й громадське, тобто, по сутi, добровiльне навантаження. Наприклад, вiдповiдати за наукову, навчальну, профорi╓нтацiйну, бiблiотечно-iнформацiйну та iншу дiяльнiсть кафедри... Буде i у вас якесь навантаження, -- знову посмiхнувся Семенов. -- Цi кафедральнi обов'язки викладачiв нехай не кожен рiк, але теж переглядаються на засiданнях кафедри. Так само, ви це зна╓те, перебираються парторги, комсорги, профорги. I робиться все це не в кiнцi минулого навчального року, не до того тодi - iспити, захист дипломних проектiв, рiзного роду практика студентiв тощо. А далi вiдпустки, якi у рiзних викладачiв - у зв'язку iз студентськими практиками - починаються у рiзнi термiни. Тобто зiбрати лiтом повноцiнний склад кафедри не вда╓ться. Тому подiбнi питання розглядаються вже на початку нового навчального року, коли штат кафедри буде у повному складi. Та й взагалi багато ╓ рiзних питань, якi одразу i абсолютно точно в iндивiдуальних планах неможливо вiдобразити. Тому запису╓мо головне - те, що вiдбуватиметься напевне. Адже проректор iндивiдуальнi плани теж пiдпису╓ не 31-го серпня, та й не у першi днi вересня, а значно пiзнiше. Ось i ви вiдобразили у навчальному планi такий свiй пункт: "Робота над докторською дисертацi╓ю", а дещо пiзнiше допишете: "...за такою-то темою...". Якщо ще влiтку повнiстю заповнити iндивiдуальний план викладача, то потiм тiльки те й робитимеш, що закреслюватимеш якiсь пункти або ж ╖х виправлятимеш.

-- Миколо Васильовичу, менi тепер все абсолютно зрозумiло. Та й не горить менi.

-- Ну, тягти з тематикою докторсько╖ дисертацi╖ теж нема╓ сенсу. Ми розглянемо це питання на наступному засiданнi кафедри, яке вже вiдбудеться у жовтнi.

-- У жовтнi?..

-- Так, у жовтнi. Менi зрозумiле ваше здивування. У нас на кафедрi засiдання проводяться здебiльшого раз у мiсяць.

-- Усього раз у мiсяць?

-- Саме так. Ну, бува╓, що й два рази на мiсяць, коли ╓ якiсь невiдкладнi термiновi питання. Але не бiльше. Я не прибiчник щотижневого проведення засiдань кафедр. Хоча ╓ завiдувачi, якi полюбляють проводи засiдання майже щотижнево. Але там де це робиться, там, я вважаю, нема╓ завiдувача кафедрою, тобто вiн абсолютно неефективний у сво╖й роботi. Завiдувач - це не означа╓, що якась людина лише очолю╓ групу осiб. Це означа╓, що вона сама ефективно працю╓, самостiйно вирiшуючи бiльшiсть питань. Нема╓ чого кожну дрiбницю виносити на засiдання кафедри. Це означа╓, що такий завiдувач просто боягуз, вiн не в змозi сам вирiшити те чи iнше питання, вiн перестраховик, який переклада╓ весь тягар прийняття рiшень на плечi сво╖ пiдлеглих. Але кафедра - це не мiсцеве, викладацьке самоврядування i не народне вiче. Завiдувача й призначають для того, щоб вiн вирiшував питання. У завiдувача кафедрою ╓ таке повноваження, як розпорядження по кафедрi за його пiдписом. Тобi не подоба╓ться розпорядження завiдувача кафедри - спробуй оскаржити його у верхах, та хоча б у того ж декана факультету. Та розумний керiвник кафедри нiколи не видасть дурного, немотивованого розпорядження. Це дисциплiну╓ пiдлеглих. А там, де засiдання кафедри проводяться дуже часто, то вже не засiдання, то суцiльний базар. Спробуйте, наприклад, призначити на засiданнi вiдповiдального за якусь роботу. Та це ж не серйозно - будь-яку кандидатуру одразу ж пiдтримують абсолютною бiльшiстю голосiв, крiм самого кандидата на цю посаду. За принципом - призначайте будь-кого, аби тiльки не мене.

-- Це точно, -- розсмiявся Iлля Михайлович. -- Менi подiбне знайоме.

-- Отож. Ну, добре, досить менi розповiдати вам про iнститутськi чи кафедральнi порядки. Ви поступово й самi з ними ознайомитесь. Свiй iндивiдуальний робочий план ви повнiстю заповнили?

-- Так, повнiстю. Тепер я зрозумiв, що поступово можна буде у нього ще щось дописати чи вiдкоригувати. Аби сумарне навантаження не було меншим за те, яке менi, та й кожному викладачу призначено.

-- Саме так. Якщо ж воно буде бiльшим, то нiхто вас за це лаяти не буде, -- розплився у посмiшцi Семенов.

-- Це я добре розумiю, -- теж з посмiшкою покачав головою Золотаренко.

-- Так, Iлля Михайлович, а тепер давайте перейдемо до серйозного питання.

-- Я вас слухаю.

-- Сво╓ю дисертацi╓ю, це зрозумiло, ви будете займатися. I навряд чи вас потрiбно буде пiдганяти. Але на кафедрi ╓ аспiранти. ╥х i пiдганяти потрiбно, i саме головне - допомагати ╖м. Ви кандидат наук, доцент, отже i за вами може бути закрiплений аспiрант. Ми це питання вирiшимо на жовтневому засiданнi кафедри, де мова буде йти лише про наукову роботу. Але це питання ми з вами повиннi обговорити ще до засiдання, щоб бути готовими.

-- Так, я розумiю. Хоча гадав, що це вiдбудеться не цього року.

-- А чому не цього року, що заважа╓? Ви досвiдчений науковець. Та ми вже й торкалися цi╓╖ теми у нашiй попереднiй розмовi. Я тодi сказав, що у вас може бути аспiрант. Ви ж тодi з цього приводу промовчали, отже таку можливiсть ви передбачали чи принаймнi не вiдкидали.

-- Передбачав. Але не думав, що це вiдбудеться так швидко. Отже, одразу головою у вир?

-- А чому у вир? У глибоку, але широку рiчку, у якiй ╓ можливiсть розвернутися й гарно поплавати. А плавець, як на мене, ви добрий.

-- Ну, гаразд. Я й не вiдмовляюся, тому що розумiю - це прямий мiй обов'язок як доцента, якщо я маю намiр i далi зростати. Адже я йшов у навчальний iнститут не лише для того, щоб самому вчитися - робити дисертацiю - а також i для того, щоб вчити студентiв.

-- О! Золотi слова, ви ма╓те рацiю. Ми з вами повиннi вчити i студентiв, i аспiрантiв. За ними майбутн╓. I ми не лише повиннi вчити, ми повиннi пiдготовлювати гарну замiну собi.

-- Я згоден з вами. Миколо Васильовичу, ви хочете передати менi когось з аспiрантiв чи призначити когось iз нових?

-- Я вважаю, що недоцiльно забирати когось iз аспiрантiв у iнших викладачiв i передавати вам. Та це практично й неможливо, вони офiцiйно призначенi керiвниками вiдповiдних аспiрантiв. Повинна бути дуже серйозна причина, щоб змiнити керiвника. Коней на переправi не мiняють. Ой, вибачте. У вас якраз подiбне вiдбулося. Та особисто я вважаю, що ви вчинили вiрно. Я дотримуюся принципу, що в першу чергу хороший спецiалiст повинен бути хорошою людиною.

-- Я зрозумiв. Та й не потрiбно вам вибачатися. Все вiрно. Отож у мене буде хтось iз нових аспiрантiв. Щоправда, -- хитро посмiхнувся Золотаренко, -- слово "хтось" доведеться, мабуть, вiдкинути. Наскiльки менi вiдомо, у цьому роцi на кафедру прийняли лише одного аспiранта.

-- Саме так, -- посмiхнувся Семенов. -- А ви особисто проти кандидатури Малишко?

-- Та, в принципi, нi. Та й людина вона, як на мене, наскiльки я вже встиг з нею познайомитися, хороша.

-- Хороша. Марiя пряма й чесна дiвчина. До того ж розумна, закiнчила iнститут з червоним дипломом. А у нас же не гуманiтарний, а технiчний навчальний заклад. Так що для дiвчини це не аби що.

-- А хто планувався бути керiвником Марi╖ Валентинiвни? Я гадаю, що ви не планували закрiплювати за нею керiвника, якого тiльки-но збиралися приймати на кафедру. Ви не та людина, яка могла б спортсменку, комсомолку, i просто красуню вiддати аби кому, -- словами одного з геро╖в кiнофiльму "Кавказька полонянка" (вийшов на екрани кра╖ни у 1967-му роцi) промовив з посмiшкою Золотаренко

-- Тодi ще не планував. Ранiше, як Марiю брали на кафедру аспiранткою, записав ╖╖ до себе. Та то була лише необхiдна формальнiсть - не можна було брати на кафедру аспiранта без його хоча б уявного керiвника. А потiм я вже роздумував, кого призначити ╖╖ керiвником. Вона й зараз проситься до мене, тобто бажа╓, щоб я був ╖╖ керiвником. За iнших обставин я б залюбки ╖╖ взяв. Але зараз для мене це сутужно. У мене один аспiрант вже ось-ось вийде на захист. Та й знайомий вам Володимир вже на третьому роцi аспiрантури - вирiшальному роцi. Куди менi зараз одразу три аспiранти?

-- Ну, це вiрно. Але ж на кафедрi ╓ викладачi, я маю на увазi iз вченим ступенем, якi не мають аспiрантiв, тобто не допомагають тим готувати сво╖ дисертацi╖.

-- Звичайно ж, ╓. I такi викладачi ╓ на кожнiй кафедрi. Але я, чи iнший завiдувач кафедри не можемо примусово заставити таких викладачiв вести аспiрантiв. Я можу у приказному порядку заставити викладачiв вести дипломникiв, тобто допомагати студентам у пiдготовцi дипломного проекту. А заставити викладача допомагати аспiрантам я не можу. Та воно й вiрно. Якщо викладач не хоче надалi пiдвищувати свiй науковий рiвень, тобто не хоче готувати докторську дисертацiю, чи хоча б як кандидат наук отримати звання професора, то у мене таких важелiв управлiння нема╓. Нiколи на кафедрах не бува╓ 100 % викладачiв з науковим ступенем, якi ведуть аспiрантiв. Це особиста справа викладача. Ну, не хоче вiн ставати доктором наук, то що я можу вдiяти? Навiть на наукове звання професора потрiбно пiдготувати трьох кандидатiв наук. А це, як ви розумi╓те, тяжка праця. Не всi хочуть нею займатися. ╢, так би мовити, просто ледарi у цьому питаннi, але ╓ й такi, що реально оцiнюють сво╖ можливостi - знають, що не потягнуть такого навантаження. Вони ледве видихали кандидатську дисертацiю, то що з них вiзьмеш? Так, кожну кафедру керiвництво iнституту заставля╓ якомога бiльше готувати докторiв наук. Але заставляють, так би мовити, словесно, що також роблять i завiдувачi кафедрами. Тобто дiють умовляннями, а не у приказному порядку. Ось i я не можу комусь силою нав'язувати аспiранта. У цьому питаннi викладачi дiють на власний розсуд. Я й вас не можу заставити, -- посмiхнувся Семенов, -- але все ж прощу вiдгукнутися на мо╓ прохання.

-- Зрозумiло. Але ж у вас, мабуть, все ж таки були якiсь намiтки стосовно наукового керiвника Марi╖, якщо ви не в змозi бути ╖╖ керiвником.

-- Остаточного рiшення не було, тому що це однак залежало б вiд головних фiгурантiв у цiй справi - само╖ Малишко та ╖╖ намiченого керiвника. Та й взагалi, Iлля Михайлович, ви менi зуби не заговорюйте. Намiтки, будь кому... Ви вже не будь хто, ви повноцiнний спiвробiтник кафедри. Ви сказали, що вже встигли познайомитися i оцiнити Машу. Але i я вже встиг познайомитися i оцiнити вас. I я впевнений, що ви пiдготу╓те гарного кандидата наук. Та вам на новому мiсцi роботи якраз i потрiбно пiдтверджувати i розширяти сво╓ портфолiо.

Останн╓ слово у сказаному завiдувачем кафедрою було знайоме Iллi Михайловичу, вiн з ним ознайомився пiд час роботи в НДI. Портфолiо - це збiрка виконаних робiт та напрацювань викладача, це спосiб фiксування, накопичення, оцiнки i самооцiнки особистих досягнень за певний промiжок часу. Мета портфолiо особи: накопичення досягнень, вiдслiдкування професiйного прогресу, представлення дiяльностi i професiйного розвитку за окремий промiжок часу. Стосовно ж портфолiо викладача, то це iндивiдуальна тека, у якiй фiксуються його особистi професiональнi досягнення в освiтнiй дiяльностi, результати навчання, виховання та розвитку його студентiв, аспiрантiв, загальний вклад педагога у розвиток системи освiти.

-- Та я й не заперечую, Миколо Васильовичу, -- зiтхнув Iлля. -- Просто я гадаю, що ми з вами вдвох остаточне рiшення теж прийняти не зможемо. Повинна бути ще й згода самого аспiранта, головного, як ви висловилися, фiгуранта.

-- Це вiрно. Та у нас з вами зараз попередня розмова з цього питання. Все вирiшиться на жовтневому засiдання кафедри.

-- Аж на засiданнi? А може ранiше потрiбно поговорити з Марi╓ю на цю тему.

-- Я вважаю, що не потрiбно. По-перше, майже мiсяць цю тему будуть обговорювати всi, а по-друге, для вас лiпше - за цей час вашi колеги краще вас вивчать. Та й сама Марiя теж. Менше буде на засiданнi рiзних запитань та заперечень.

-- А якщо на засiданнi Марiя не буде згiдна з мо╓ю кандидатурою? Тодi що робити?

-- Я гадаю, що вона погодиться. До когось iншого вона може не захотiти йти, наприклад, до того ж Олександра Iвановича. А ваша кандидатура як ╖╖ наукового керiвника у не╖ заперечень не повинна викликати. ╥й iмпонуватиме, що ╖╖ пiдготовкою займеться колишнiй старший науковий спiвробiтник доволi престижного НДI. Та й вас вона вже непогано зна╓, i ставиться до вас, як на мене, досить привiтно.

-- Це трохи рiзнi речi - привiтно ставитися просто до колеги по роботi i до людини, вiд яко╖ у певнiй мiрi буде залежати твоя доля, наукова, я маю на увазi.

-- Та нi. Не такi вже це й рiзнi речi. Я вже казав, що гарний науковець ма╓ бути в першу чергу гарною людиною. Я чудово знаю, -- жестом руки Семенов попередив можливе заперечення спiврозмовника, -- що, на жаль, зустрiча╓ться й зовсiм iнше. I таке бува╓ у рiзних сферах. У нашому випадку науковець може бути чудовий, а ось людина - так собi. Та все ж, особисто я вважаю, що гарна людина навряд чи буде таким вже поганим науковцем. Так, можливо, й посереднiм - ну, не ма╓ особливого талану - але вiн не може бути вiдверто поганим.

-- Ну-у, не знаю. Можливо, у цьому ви i ма╓те рацiю.

-- Гаразд. Я вас трохи заспокою, бо i ви теж ма╓те певну рацiю у тому, що весь цей час мовчати, а потiм на засiданнi кафедри повiдомити про наукового керiвника Малишко не дуже-то вiрно. Це для дiвчини може стати як удар обухом по головi. Вас, як ви сказали, я можу одразу кинути у вир, а ось молоду жiнку - нi, не хочу завдавати ╖й такого стресу. Отож я сам невдовзi поговорю з Марi╓ю. Повiдомлю ╖й, що я просто не в змозi одночасно тягти трьох аспiрантiв, i скажу, що нехай вона попередньо пiдбере собi наукового керiвника з числа викладачiв нашо╖ кафедри. Подивимось, кого вона забажа╓ мати сво╖м науковим керiвником. Вибiр не такий вже великий: однi викладачi вже мають аспiрантiв, iншi ж - не бажають цим займатися. Та я впевнений, що, наприклад, прiзвища Гузенко вона менi не назве. Я не хочу наговорювати на Олександра Iвановича, вiн дiйсно гарний фахiвець, а яка вiн людина - ви вже трохи зна╓те. I ма╓те власний досвiд спiлкування з такими людьми на прикладi вашого колишнього наукового консультанта.

-- Це так. Я зрозумiв. А ось стосовно варiанту вашо╖ розмови з Марi╓ю я цiлком згоден. Бо без попередження якось незручно. Але у мене ╓ iнше питання з цього приводу - а яка тема кандидатсько╖ дисертацi╖ у Марi╖? Можливо, мiй науковий профiль не дуже пiдходитиме для ╖╖ кандидатсько╖ роботи.

-- А ось з цим значно простiше все, -- посмiхнувся Семенов. -- Нiяко╖ теми дисертацi╖ поки що i нема╓. ╢ лише напрямок, у якому працюватиме Малишко. Та напрямок i так зрозумiлий - сфера дiяльностi нашо╖ кафедри. Тема повинна бути затверджена на засiданнi кафедри, та й то попередньо. А як вже остаточно з нею визначимося, тодi й подамо ╖╖ для затвердження на Вченiй радi. Та ви це зна╓те не гiрше за мене, проходили все це. Звичайно, у навчальному закладi ╓ сво╖ вiдмiнностi, але, мабуть, лише в сторону бiльшо╖ мороки - кафедра, факультет, Вчена рада iнституту.

Так, все це Iлля знав. Аспiрант або здобувач пiд керiвництвом наукового керiвника формував тему i готував ╖╖ об╜рунтування у двомiсячний термiн пiсля зарахування в аспiрантуру. В об╜рунтуваннi теми мало бути визначено ╖╖ актуальнiсть, спрямованiсть, основнi дослiджуванi питання, очiкуваний результат i практична значущiсть. Об╜рунтування теми представлялося на засiдання вiддiлу (кафедри) для обговорення. При цьому дисертант мав зробить коротке повiдомлення за пропонованою темою дослiдження.

А вiдмiннiсть i полягала у тому, як вiдзначив Микола Васильович, що було бiльше iнстанцiй, та починалося все з кафедри. Кафедра виносила рiшення про формулювання теми i ╖╖ змiсту. Далi схвалене кафедрою об╜рунтування теми представлялося на засiданнi Ради факультету. Рада факультету виносила рiшення щодо формулювання теми i в свою чергу представляла його до Вчено╖ ради iнституту. А вже там тема дисертацi╖ затверджувалася Вченою радою iнституту на основi подання Ради факультету. Пiсля затвердження теми дисертацi╖ аспiрант мав розробити робочу програму кандидатсько╖ дисертацi╖ i у термiн до 3-х мiсяцiв представити ╖╖ для затвердження на кафедру. За представленою програмою кафедра виносила рiшення щодо ╖╖ змiсту.

-- Так, це менi знайоме, -- кивнув головою Золотаренко. -- Просто у мене заздалегiдь було чiтке уявлення про тему мо╓╖ дисертацi╖. I мiй науковий керiвник з цим погодився. Ми лише трохи подискутували про остаточну назву дисертацi╖ - керiвник бiльш, так би мовити, науковими слова сформулював ╖╖ - i все. Рiшення було прийнято досить швидко.

-- Все вiрно. Та у вас вже був досвiд практично╖ роботи у цьому напрямку. А Марiя в аспiрантуру потрапила зi студентсько╖ лави. У не╖ взагалi нема╓ нiякого досвiду. Так що ви, Iлля Михайловичу, на дозвiллi продумайте кiлька варiантiв для теми ╖╖ дисертацi╖. Вона може йти i у колi╖, напрямi вашо╖ докторсько╖ дисертацi╖ - зручно буде й вам обом. Звичайно, Марiя може мати власну думку про напрямок сво╓╖ науково╖ роботи, отож тодi обом сторонам потрiбно буде йти на певнi компромiси. Та я не думаю, що Маша вже визначилася з конкретною темою.

-- Гаразд. Я подумаю над цим. Хоча це може бути дещо зарано. Марiя може й не захотiти, щоб я був ╖╖ науковим керiвником.

-- А ось я чомусь схиляюся до того, що вона цього якраз захоче. Я вже казав, що варiантiв у не╖ не так вже й багато. Адже я вам ще у нашiй першiй розмовi пiсля знайомства казав, що у ВНЗ мало викладачiв з досвiдом практично╖ роботи - школа, iнститут, аспiрантура. Або ж по-iншому - школяр, студент, асистент, доцент. Тобто, викладачi бiльше теоретики, нiж практики. А ви вже i досвiдчений виробничник, i науковець.

I на цьому бесiда завiдуючого кафедри з його пiдлеглим була завершена. Та пiсля не╖ пiдлеглому було про що подумати. Iлля й справдi не розраховував на те, що саме у цьому роцi, коли вiн ще не встиг обжитися на кафедрi, йому доведеться керувати роботою аспiранта. Йому б iз перезатвердженням сво╓╖ роботи вчасно й успiшно справитися. Так, вiн розумiв, що йому у цьому роцi, а точнiше у навчальному роцi доведеться вести дипломникiв, та це станеться не так вже й швидко - реально працювати 5-курсники над сво╖ми дипломними проектами почнуть не ранiше лютого. До того часу вiн вже нормально увiйде у навчальний ритм кафедри. А займатися аспiрантами - аспiранткою - йому доведеться вже у наступному мiсяцi. Та й не можна порiвнювати керiвництво дипломниками, якi достатньо знають тематику дипломiв i непогано пiдготовленi з не╖ i абсолютно нову тематику майбутньо╖ дисертацi╖ аспiранта, коли той досить часто навiть не зна╓ з чого розпочати свою наукову роботу. А тому вдома найближчими вечорами Iлля довго копошився зi сво╖ми паперами та особистим екземпляром сво╓╖ кандидатсько╖ дисертацi╖, захищено╖ три роки тому.

З вiрогiдною темою майбутньо╖ дисертацi╖ аспiрантки Малишко у нього особливо╖ проблеми не було. Тему не складно було пiдiбрати, були навiть ╖╖ словеснi, так би мовити, варiацi╖. Та й напрямок хоча й був ╓диний, але розгалуження мав. Головна проблема, як гадав Золотаренко, полягала у тому, як вiрно пояснити все це Марi╖ - довести, що це перспективне направлення, зацiкавити ╖╖. Зацiкавленiсть роботою - ось головний стимул. Якщо аспiранту не дуже подоба╓ться тема (iнодi просто нав'язана йому науковим керiвником), то у того просто опускаються руки i нема╓ особливого бажання творити. Аспiрант тодi просто працю╓ пiд дудку свого керiвника, не проявляючи сво╓╖ творчо╖ iнiцiативи. I зовсiм iнша справа, коли аспiрант зацiкавлений темою, тодi у нього нiбито крила виростають, вiн ладен працювати i вдень, i вночi. Та Iлля трохи заспокоював себе тим, що Малишко може й не погодитися на його керiвництво, тобто просто обере собi iншого викладача кафедри. I така можливiсть здавалася йому бiльш ймовiрною, адже вони знайомi дуже вже мало часу. Вiн якось не подумав про те, що й сам вiн був знайомий зi сво╖м науковим керiвником, а саме начальником вiддiлу НДI Володимиром Григоровичем Iгнатовим i того менше.

Сплинув тиждень. Одного разу, коли Золотаренко вранцi неспiшно йшов вiд метро до свого робочого корпусу але╓ю парку, вiн раптом побачив, що попереду, метрах у 20 на лавочцi сидить Марiя Малишко. Коли Iлля наблизився до лавочки, дiвчина встала з лавочки, привiталася i звернулася до нього:

-- Iлля Михайловичу, ви можете придiлити менi трохи свого часу?

-- Звичайно, можу. До занять у мене ще багато часу. Ти бажа╓ш поговорити саме тут, у парку, чи вже на кафедрi?

-- Краще в парку. Наша розмова буде носити особистий характер, точнiше робочо-особистий. А тому краще говорити наодинцi, без стороннiх ушей.

Тепер Золотаренко iз слiв дiвчини добре зрозумiв про що буде дiалог Марi╖ з ним. Вiн посмiхнувся i сказав:

-- Якщо стороннi вуха зайвi, та й розмова може виявитися довгою, то, мабуть, нам потрiбно звернути у якусь бiчну алейку парку. Цi╓ю ж дорогою, вiд метро, скорiш за все половина спiвробiтникiв iнституту ходить.

-- Так воно, мабуть, i ╓.

-- Добре, тодi вибирай шлях, яким нам йти.

Хвилин за 10 вони вже сидiли на лавочцi у але╖, на якiй жвавого руху не було.

-- Слухаю вас, Марi╓ Валентинiвно.

-- Ой, Iлля Михайлович, не звертайтеся до мене так офiцiйно, називайте мене краще просто Машею чи Марi╓ю. I не на "ви", а на "ти". Я ще не звикла бути Марi╓ю Валентинiвною. Та й майже всi звертаються до мене на "ти".

-- Ну, тобi однак доведеться до цього звикати, ти асистент кафедри, вже ведеш заняття зi студентами, а вони не можуть звертатися до тебе, як ти того просиш.

-- Я це розумiю. Але вони майже всi молодшi за мене, а на кафедрi навпаки - всi старшi. А ви ж теж кафедрал, -- посмiхнулася дiвчина.

-- Добре, нехай буде так, як ти просиш, -- й собi посмiхнувся Золотаренко. -- То про у нас буде розмова, Маша?

-- Iлля Михайлович, як я чула, ви збира╓тесь працювати над докторською дисертацi╓ю, чи вже працю╓те, почали працювати на колишнiй роботi?

-- Ну, реально працювати я ще не працював, збирав поки що матерiал. Але намiр пiдготувати докторську дисертацiю i захистити ╖╖ у мене дiйсно ╓.

-- О! Це добре. Тодi у мене iнше запитання. А ви будете керувати роботою аспiрантiв?

-- Справа у тому, що менi пiд час пiдготовки докторсько╖ дисертацi╖ не обов'язково керувати аспiрантами. Захочу - буду, а не захочу - не буду.

-- А до якого варiанту ви бiльш схильнi?

-- Так, Машо, -- розсмiявся Iлля, -- не проливай каплi по однiй, лий краще одразу всю рiдину з келиха. Висловлюйся бiльш конкретно. Тобi я можу сказати, що не заперечуватиму бути науковим керiвником когось iз аспiрантiв. Та й Микола Васильович попередив мене, що такий варiант можливий.

-- Ой, як добре! Тодi головне питання - а ви не погодитесь, щоб такою аспiранткою була я. Щоб ви були мо╖м науковим керiвником?

-- Якщо ти сама цього бажатимеш, то заперечувати не буду.

-- Чудово! А я цього якраз i бажаю.

-- Маша, але ж ти не зна╓ш мене, не зна╓ш, яким я можу бути керiвником. З великою вiрогiднiстю можу бути i хорошим, i поганим. Та ще й невiдомо чи забажа╓ш ти готувати дисертацiю за тим напрямом, який я можу тобi запропонувати.

-- Ви не можете бути поганим керiвником.

-- Це чому ж?

-- Бо ви людина хороша.

Золотаренко, мовчки, розгублено покачав головою - то Семенов розвивав цю тему, а тепер вже й Марiя. Та вiн все ж вiдповiв дiвчинi.

-- Те, що я хороша людина, питання спiрне, це як кому може здаватися. Крiм того, менi нещодавно Семенов казав, що хороша людина не обов'язково може бути i хорошим науковцем.

-- А з якого приводу вiн це казав? Отже, ви говорили про наукове керiвництво.

-- Машо! Та тобi пальця у рот не можна класти. Ох i метикувата ж ти. Проговорився я. Дiйсно вели ми розмову про наукове керiвництво. Але поки що суто гiпотетично.

-- I то добре. А ви не проти, щоб гiпотетичне стало реальним?

-- Не проти. Я без усякого невдоволення можу стати тво╖м науковим керiвником, раз ти саме цього бажа╓ш.

-- Так, я саме цього бажаю. Микола Васильович категорично вiдмовив менi у сво╓му керiвництвi.

-- Ну, його можна зрозумiти - тягнути одразу трьох аспiрантiв не кожному по плечу. Це нелегка праця.

-- Я це розумiю. Тому й перестала просити його про керiвництво. Тодi вiн менi сказав, щоб я сама домовилася з ким-небудь iз викладачiв стосовно ╖хнього наукового керiвництва пiд час мо╓╖ роботи над дисертацi╓ю. I я вибрала вас. Тобто зараз намагаюся домовитися з вами.

-- А чому саме мене? На кафедрi ╓ досвiдченi викладачi, яких ти добре зна╓ш. Набагато краще, нiж мене.

-- Так, я ╖х краще знаю. Але я знаю i ╖х можливостi. Частина з них задоволена тим, що мають. Вони давно вже отримали ступiнь кандидата наук, але нiчого не роблять, щоб пiднятися ще вище. До того ж не кожен захоче мати додатковий клопiт, зайвий тягар на свою шию. Ой, вибачте... А якраз збираюся повiсити такий тягар на вашу шию.

-- Нiчого, нiчого, Марi╓, -- посмiхнувся Iлля Михайлович. -- Бувають i при╓мнi тягарi. Крiм того, я якраз хочу зростати, а зростання не вiдбува╓ться без додаткових навантажень.

-- То ви точно згоднi?

-- Я задам тобi ще одне запитання, а потiм вже остаточно вiдповiм на тво╓. Згода?

-- Згода. Запитуйте.

-- А до кого з викладачiв ти вже пiдходила зi сво╖м проханням? Хто тобi вiдмовив?

-- Нi до кого не пiдходила, -- опустила очi дiвчина. -- Я на цю тему розмовляла лише з Миколою Васильовичем.

-- I вiн тобi порекомендував звернутися до мене?

-- Нi, нi. Вiн просто сказав, що менi самiй потрiбно подумати, хто може бути у мене науковим керiвником.

-- Отож до мене ти звернулася з цим питанням у першу чергу.

-- Так, -- тихо погодилася Марiя.

-- Хм, не чекав я такого.

-- То ви вiдмовля╓те менi?

-- Нi, я такого не казав, i не скажу. Менi просто при╓мно, що ти так високо оцiнила можливостi людини, яко╖ ти ще недостатньо зна╓ш. Дякую тобi за це.

-- А я вас уже добре знаю.

-- I це яким же чином?

-- А я одразу впевнилася, що ви гарна, добра людина. Ще з того часу, як ви вперше переступили порiг примiщення кафедри. А перше враження про людину здебiльшого вiрне.

-- Ще раз дякую. Так, згоду бути тво╖м науковим керiвником я даю, i пiдтверджу це офiцiйно на засiданнi кафедри. Вважай, що це питання ми вирiшили. Але тепер попереду будуть питання, на якi нам з тобою обом доведеться шукати вiдповiдi. Вже стосовно конкретно тво╓╖ дисертацiйно╖ роботи.

-- Я розумiю це.

-- Так, а коли ж i де нам з тобою ╜рунтовно, розважливо поговорити про твою дисертацiйну роботу. Сьогоднi я ще не готовий до тако╖ розмови. Та й ти, напевно, теж.

-- Ну, можна через кiлька днiв знову тут, у парку.

-- Нi, це не годиться, Машо. Якщо хтось з наших кафедралiв побачить нас разом - у парку, на лавочцi - пiдуть рiзнi пересуди. А молодiй жiнцi вони нi до чого.

-- Та то дрiбницi. Не боюся я нiяких пересудiв... Хоча, мабуть, ви ма╓те рацiю. Це вам пересуди нi до чого.

-- Так, давай не будемо вирiшувати один за одного - кому i що нi до чого. Отож, доведеться говорити на кафедрi.

-- Ой, там нам не дадуть спокiйно розмовляти. Почнуть вмiшуватися. Вмiшуватися, начебто, з добрих намiрiв, але доладно╖ розмови у нас з вами не вийде.

-- Ну, не обов'язково розмовляти тодi, коли на кафедрi багато спiвробiтникiв. Можна десь в кiнцi робочого дня, або у суботу, коли на кафедрi одна-двi особи, -- у суботу за затвердженим графiком чергували викладачi, щоб надавати допомогу студентам з рiзних питань, в першу чергу з виконання курсових робiт. Крiм того, могли в суботу при╖хати чи прийти i заочники, якi знали про такi чергування викладачiв.

-- Ага!.. Це одна-двi особи саме викладачiв, але до них можуть прийти з десяток студентiв. Тим паче не буде у нас нормально╖ бесiди... О, я придумала. Ви сказали, що не обов'язково розмовляти, коли на кафедрi багато спiвробiтникiв. Тодi й дiйсно можна поговорити в кiнцi робочого дня, коли всi вже розходяться по домiвкам. I краще за все зробити це у п'ятницю. У цей день всi намагаються втекти з роботи якомога ранiше - хтось на дачу, а хтось просто додому. Щоб бiльше часу вiдпочивати.

-- Так, це гарна iдея. Так ми i вчинимо. Тодi розмову про твою дисертацiю, а скорiше про ╖╖ назву, напрямок дослiджень та об╜рунтування теми заплану╓мо саме на цю п'ятницю. Не будемо гаяти часу, нам багато чого потрiбно буде обговорити. До засiдання кафедри про наукову роботу ми з тобою ма╓мо пiдiйти добре пiдготовленими.


* * *


Та ось вже й дочекалися дня проведення засiдання кафедри з питання науково╖ роботи. Засiдання вiдбулося о 15:00 у вiвторок 10-го жовтня. Крiм головного питання у планi стояв ще й iнший пункт "Рiзне", у якому мали розглядатися дрiбнi поточнi навчальнi питання. А головне питання почали з теми докторських дисертацiй. На кафедрi до приходу Золотаренка ними займалися 2 викладача - один з них незабаром мав вже вийти на завершальну стадiю, iнший - лише рiк тому розпочав свою роботу над дисертацi╓ю. Спочатку заслухали докторантiв про стан пiдготовки ╖хнiх робiт, та обговорили ╖х виступ. До першого викладача питань було багато, до другого - навпаки, мало, запитали лише про те, чи iснують у нього якiсь проблеми в роботi над дисертацi╓ю. Коли той вiдповiв, що проблем поки що нема╓, на цьому заспоко╖лися.

Пiсля цього виступив Семенов, який нагадав колегам, що ректорат настiйно рекоменду╓ кандидатам наук - доцентам i професорам - якомога бiльше займатися пiдготовкою докторських дисертацiй, щоб постiйно пiдвищувати (або хоча б тримати на належному рiвнi) вiдсоток вищих наукових кадрiв. Щоб не траплялося таке, що на пенсiю виходить бiльше докторiв наук, нiж ╖х готовлять в iнститутi. Микола Васильович також поцiкавився тим, чи у новому навчальному роцi хтось збира╓ться приступати до роботи над докторською дисертацi╓ю. Та пiсля його запитання настала не дуже при╓мна для завiдувача тиша. Той трохи пожурив з цього приводу колег. А далi прозвучало чи то запитання чи то просто реплiка Гузенка, який до речi начебто займався пiдготовкою докторсько╖ дисертацi╖, та цього чомусь не афiшував:

-- А я чув, що наш новий колега Золотаренко збира╓ться займатися докторською дисертацi╓ю. Дивно, що вiн мовчить.

-- Вiн мовчить тому, -- вiдповiв Семенов, -- що вiн не просто збира╓ться займатися докторською дисертацi╓ю, вiн над нею вже працю╓. I якщо нiхто бiльше не хоче висловитися з приводу сво╓╖ роботи над дисертацi╓ю, то зараз ми якраз перейдемо до цього питання. Зараз Iлля Михайлович доповiсть нам про стан сво╓╖ роботи над дисертацi╓ю i про деякi проблеми, пов'язанi з нею.

Золотаренко розповiв колегам коли i де вiн почав займатися роботою над дисертацi╓ю, ╖╖ колишню назву i причину залишення колишнього мiсця роботи (дуже коротко повiдомив, що просто посварився зi сво╖м науковим консультантом). Кафедрали трохи здивувалися, що в НДI у Iллi Михайловича був науковий консультант у роботi над докторською дисертацi╓ю (на кафедрi тако╖ практики не було) i спокiйно поставилися до сварки з керiвництвом - такi випадки трапляються у любiй органiзацi╖. А далi Золотаренко пояснив, що йому потрiбно затвердити скориговану тему сво╓╖ дисертацiйно╖ роботи. I це було сприйняте з розумiнням. Пiсля цього пiшли стандартнi процедури, i з рештою всi питання, пов'язанi iз докторською дисертацi╓ю Золотаренка були вирiшенi.

А далi плавно перейшли до заслуховування аспiрантiв. Пiсля ╖х доповiдей питань було значно бiльше. I це було зрозумiло - не дуже коректно було викладачам (навiть докторам) копатися у серйознiй докторськiй роботi колег, а ось асистентiв кафедри - точнiше тих осiб, якi ще не мали наукового ступеня - можна було трохи й "поклювати", показавши свою особисту значимiсть. Та все ж, слiд сказати, що навiть цi "клювання" були дружнiми i нiхто на них не ображався. Пiсля цього Семенов нагадав колегам, що цього року на кафедрi з'явився новий аспiрант i запропонував заслухати Марiю Малишко. Та у само╖ Машi iнформацi╖, яку вона могла повiдомити колегам, було дуже мало. Вона назвала напрямок сво╓╖ дисертацiйно╖ роботи, ╖╖ тему та повiдомила, що бути ╖╖ науковим керiвником дав згоду Iлля Михайлович Золотаренко. I тут вже не обiйшлось без запитань.

-- Дав згоду чи був призначений? -- запитав один iз викладачiв.

-- Дав згоду, -- пояснив завiдувач кафедрою, а не Марiя чи Iлля Михайлович. -- А його призначення ми й повиннi сьогоднi затвердити.

-- А були й iншi кандидатури? -- нове запитання.

-- Нi, не було, -- вiдповiла вже сама Марiя.

-- А чому? Чим Золотаренко кращий за старожилiв кафедри?

-- А хто з вас був би згодний бути мо╖м науковим керiвником? -- можливо, iз зайвою рiзкiстю запитанням на запитання вiдповiла Малишко. -- Ви ж, наскiльки менi вiдомо, не дуже-то бажа╓те брати на себе подiбний тягар.

-- Ну, для тако╖ гарно╖ аспiрантки, можливо, й зробили б виключення...

-- Так, -- жорстко перервав колегу Семенов. -- Слiдкуйте за сво╖ми словами, товаришi. Вашi озвученi думки дуже вже починають вiддавати двозначнiстю. Я цього не потерплю. Перед вами молода дама, зараз вже ваша колега. I взагалi, будьте вза╓мно ввiчливi, -- Микола Васильович лише мигцем поглянув на Малишко.

Далi все вже пiшло спокiйнiше. В результатi всi необхiднi формальностi, пов'язанi з майбутньою кандидатською дисертацi╓ю Марi╖ Валентинiвни Малишко були узгодженi Пiсля цього настав час наукових господарських договорiв, а водночас торкнулися й окремих питань заповнення iндивiдуальних робочих планiв. Та цi питання обговорювали за значно скороченим часом. А питання "Рiзне" взагалi зайняло хiба що 10-15 хвилин. В результатi жовтневе засiдання кафедри було завершено. Та його головним результатом стало заплановане вирiшення рiзних питань стосовно аспiрантури Малишко та докторантури Золотаренка.


РОЗДIЛ 20


Роздуми i вчинки


Наступнi 2 роки видалися у Iллi Михайловича досить-таки напруженими. I не тому, що вiн ще не звик проводити заняття зi студентами - за 3-4 мiсяцi вiн до цього призвича╖вся. Нiчого занадто складного у цьому не було, якщо викладач добре володiв знаннями з тематики сво╖х лекцiй чи iншого виду навчального навантаження. А такi знання у Золотаренко були. Справа була в iншому. Йому потрiбно було займатися сво╓ю дисертацi╓ю i одночасно ще й допомагати Марi╖ Малишко розбиратися з абсолютно новим для не╖ матерiалом. Нехай вона навiть i була до цього студенткою-вiдмiнницею, та що не говори, а студентське навчання i робота над дисертацi╓ю (без реальних практичних навикiв) - велика рiзниця. Марiя якраз поспiшала добратися до реальних справ, тобто проводити якiсь експерименти за темою сво╓╖ роботи. Але якi могли бути експерименти, якщо у не╖ поки що не було належного теоретичного матерiалу, i навiть не для сво╓╖ дисертацi╖, а порiвняльного матерiалу, аналогiв, якi потiм у сво╖й роботi вона мала покращувати. ╥й потрiбен був матерiал для першого роздiлу роботи, у якому в оглядi лiтературних джерел (захищенi дисертацi╖ з теми дослiдження, науково-дослiднi роботи, публiкацi╖ вiтчизняних i зарубiжних авторiв) вона мала навести iсторiю розвитку наукових дослiджень за темою дисертацi╖. А далi, критично проаналiзувавши дослiдження попередникiв повинна була виявити питання, вирiшення яких дозволить розвинути науковi дослiдження з дано╖ теми. I лише потiм Марiя повинна була визначитися з колом питань, якими вона буде займатися, тобто предмет дослiдження, i коротко об╜рунтувати необхiднiсть проведення сво╖х дослiджень.

Iлля Михайлович на власному досвiдi знав, що накопичення необхiдного теоретичного матерiалу займа╓ забагато часу. А потiм його ще слiд аналiзувати, порiвнювати, робити з нього виписки для першого роздiлу сво╓╖ дисертацi╖ тощо. Це було поки що копирсання у паперах, яке Малишко не дуже подобалося, але без цього реальна справа з мiсця не зрушиться. Крiм того, Золотаренко попереджував свою аспiрантку, що далi ╖й, скорiш за все, ще й доведеться щось викидати, переробляти, шукати новi матерiали тощо. На початку конкретно╖ науково╖ роботи це був як би метод спроб та помилок. Перший роздiл, а точнiше його закiнчення - це та частина дисертацi╖, яка могла зазнавати iстотних змiн у мiру роботи над потрiбно╖ темою. Остаточно i мета i завдання реально будуть сформульованi вже на завершальному етапi написання само╖ роботи i автореферату. У самого Iллi i своя робота поки що не дуже кле╖лася, вiн нiяк не мiг у рiзноманiттi наукового древа ухопиться за потрiбну йому гiлку, яка не злама╓ться i допоможе йому забратися на вершину. Та на вiдмiну вiд Марi╖ вiн вiд цього не нервував, бо знав, що пiдготувати пристойну роботу не так вже й легко. Дай-то Господь, щоб вiн уклався у 10 рокiв, поки у нього на руках буде диплом доктора технiчних наук.

До того ж не однi╓ю роботою живе людина, потрiбно було придiляти час i сво╖й сiм'╖, незабаром вже й син стане школярем, йому на перших порах потрiбна буде батькiвська допомога. Отож Iлля Михайлович не дуже поспiшав "гнати коней" зi сво╓ю науковою роботою - йому у наступному роцi стукне лише 40 рокiв, встигне ще отримати звання й титули. Крiм того, вiн жив не лише сво╓ю сiм'╓ю, його цiкавила вся родина Золотаренкiв, i особливо стан здоров'я батька й мами. Садиба Михайла Лаврентiйовича та Наталi╖ Карпiвни - це був той iнформацiйний центр, у якому накопичувалися новини про рiдню з рiзних сторiн, а потiм вони летiли у зворотних напрямах. Листування членiв велико╖ родини Золотаренкiв велося у досить оригiнальний спосiб. Помiж собою дiти, а далi й онуки Михайла та Наталi╖ листувалися напряму дуже рiдко, хiба що була якась термiнова справа. Вони описували сво╖ новини у листах батькам, а далi мама (батько не дуже полюбляв писанину) вже у сво╖х листах до iнших дiтей наводила ╖м цi новини. А цi новини останнiм часом були пов'язанi не стiльки з братами та сестрою Золотаренкiв, скiльки вже з ╖хнiми нащадками.

Новини кiнця 70-х рокiв були при╓мнi. На початку вересня 78-го року Олена - донька Антонiни та Андрiя - як i казав Iллi батько, вийшла замiж за хлопця, якого звали Юрiй. А у жовтнi у Наталi╖ з Олексi╓м - доньки й зятя Лаврентiя та Валентини - народився син Георгiй (онук Лавра та Валi). Це вiдбулося саме у той час, коли Iлля тiльки-но почав обживатися на кафедрi машинобудiвельного факультету КПI. Перша половина наступного року нiяких родинних новин не принесла, а восени була i добра новина i дуже невтiшна. На початку вересня у Iвана - сина Лаврентiя та Валентини - народилася донька Валентина (онука Лаврентiя). Деякi дiти продовжували традицiйно називати сво╖х дiтей в честь сво╓╖ мами чи тата.

А ось iнша новина надзвичайно засмутила всю родину Золотаренкiв - наприкiнцi жовтня помер Михайло Лаврентiйович Золотаренко. I було Михайлу на той час 83,5 роки. Вiн прожив довге життя, у якому були i радощi, i горювання. Були й важкi, лихi роки, були й родиннi втрати. Та все ж вiн вважав, що прожив щасливо зi сво╓ю коханою Наталкою - вони народили багато дiтей i всiх ╖х вивели в люди. Нiхто з них нiколи нi одним словом не дорiкнув батьковi, а це означало, що виховував Михайло Лаврентiйович дiтей, можливо, й суворо, але справедливо. I помирав вiн спокiйно, знаючи, що дiти, а зараз вже й бiльшiсть онукiв, якi пiдростали у нього на очах, пiдуть у життя вiрною дорогою. ╢ син - Павло - який продовжу╓ справу батька, а решта дiтей обрали собi iнший шлях. Та йдуть вони по ньому упевнено, чесно i завзято. Все у них складеться у життi щасливо.

На похорони батька, як i 8 рокiв тому на золоте весiлля тата з мамою, при╖хали всi дiти - всiм ╖м розiслав телеграми Петро. Зараз вони, хоча й були розкиданi (крiм Петра) у рiзних мiстах, та все ж мешкали не так вже й далеко вiд рiдно╖ оселi. Найдовший шлях довелося долати полковнику Олександру Золотаренко - понад 1600 кiлометрiв - та хiба це вiдстань для сучасних лiтакiв.

На похоронах заливалася сльозами вдова. Але вже за поминальним столом вона виглядала бiльш спокiйною - вочевидь, виплакала вже всi ╖х. Та й пiд старiсть Наталiя Карпiвна вже трохи навчилася серед людей стримувати сво╖ емоцi╖. Вона тiльки раз за разом згадувала радiснi моменти свого щасливо прожитого з Мишком життя. Розповiла вона дiтям та iншим гостям i про останнi днi Михайла Лаврентiйовича. Вона з тугою повiдомила, що ╖╖ чоловiк ще заздалегiдь не раз казав ╖й, що до року 1980-го вiн не дотягне - вiдчував вiн це. Та смертi вiн не боявся, помирав спокiйно. "То нiчого, -- казав вiн, -- я й так довго пожив на свiтi. Мiй батько помер у 76 рокiв, а менi вже йде 84-й рiк. А тому я вiрю, що нашi дiти проживуть ще бiльше".

-- Я йому казала, -- бiдкалася Наталiя Карпiвна, -- "Не думай про смерть, не думай про погане. Думай лише про хороше, про наших дiтей та онукiв". А вiн менi вiдповiдав: "Думи за горами, а смерть - за плечима. Людина дума╓ про що-небудь далеке, загаду╓ наперед, не знаючи, що якесь горе чи навiть смерть вже ходять поруч".

На 40-й день смертi Михайла Лаврентiйовича Золотаренка - а розпочався вже грудень - за поминальним столом народу було значно менше - з дiтей лише Петро, Антонiна та Павло. Та ╖х рiднi знали, що у цей день i решта дiтей в сво╖х домiвках поминають свого дорогого батька, якого всi вони дуже любили i поважали. Ось на такiй, на жаль, мiнорнiй нотi завершувався рiк 1979-й.

Наступний рiк принiс дiтям Наталi╖ Карпiвни несподiвану звiстку з Хмельниччини. Мама у сво╓му листi, який зокрема Iлля отримав у березнi, сповiщала, що Олександр (як вiн повiдомив ╖й) плану╓ завершити свою вiйськову кар'╓ру. Влiтку мало виповнитися 33 роки його вiйськово╖ служби. Вiн звичайно мав повне право пiти у вiдставку. Та зазвичай високi чини в армi╖ (починаючи з тих, хто взимку носив папаху) не дуже-то поспiшали покидати армiйську службу. Дивним було ще й те, що пройшло лише 2 роки, як його перевели на нове мiсце роботи, до того ж ранiше вiн писав, що там йому служити подоба╓ться. Щось тут було не так...


* * *


Та все було саме так. Думи про вiдставку виникли у полковника Олександра Золотаренка ще на початку 1978-го року. Вiн знав, що цього року у нього закiнчу╓ться термiн служби у Наро-Фомiнську. Звичайно, не обов'язково, що як тiльки-но минуть 5 рокiв, його одразу переведуть в iнше мiсце. Може пройти i якiйсь час - кiлька мiсяцiв, пiвроку, ну, крайнiй термiн рiк. Вiн на подiбний розвиток подiй, звичайно, очiкував, а тому й став серйозно задумуватися над тим, чи не пора йому вже завершувати во╓нну кар'╓ру. Набридло йому (а виповнилося вже 53 роки) мотатися з мiсця на мiсце. Та то йому, а що говорити про Гульнару та дiтей. А що буде далi? Запроторять його у якусь "дiру". Нi, житловi умови будуть нормальнi, навiть дуже непоганi, оскiльки посада у нього досить висока. Але саме мiсце служби може знаходитись задалеко вiд нормально╖ цивiлiзацi╖. А на старостi рокiв це не дуже-то при╓мно. А пiсля Пiдмосков'я iнше мiсце служби буде здаватися "дiрою". Це молодим лейтенантам, як то кажуть все це "по фiг", у них поки що переважа╓ дух романтики. А у Олександра не така вже й маленька сiм'я.

У нього ж з Гульнарою всi дiти зараз мешкали у самiй Москвi. Ганна проживала у столицi Радянського Союзу вже постiйно, маючи свою сiм'ю. Але батькам потрiбно було пiклуватися й про менших дiтей, якi навчалися в iнститутах теж у Москвi: Андрiй - лише на другому курсi, Алiя ж у цьому роцi вже закiнчу╓ iнститут, буде влаштовуватися на роботу, а далi, скорiш за все, стане думати про замiжжя. Перебуваючи на навчаннi, Андрiй та Алiя постiйно отримували передачi вiд батькiв - Гульнара обов'язково готувала щось смачненьке для дiтей-студентiв. Вони зараз практично продовжують жити однi╓ю сiм'╓ю, тому що дiти часто навiдували батькiв. Першому онуку Гульнари й Олександра, тезцi дiда Сашку, влiтку виповниться лише рiк. Цього року вже Гульнара бiльше навiщала старшу доньку, радiючи спiлкуванню з онуком. А як-то воно складеться далi?.. Скорiш за все, на "край землi" Золотаренка вже не пошлють, та СРСР дуже велика кра╖на - вiддалених мiсць однак багато. Отож Олександр i вирiшив, що якщо йому пропонуватимуть нове мiсце служби "у чорта на куличках", то вiн подасть рапорт про звiльнення з лав Радянсько╖ Армi╖ - пiде у вiдставку. Його вiк i вислуга це дозволяли.

Вiн довгенько розмiрковував над питанням виходу у вiдставку у зв'язку з можливим переводом в iншу частину. Адже його теперiшня служба й умови проживання сiм'╖ були явно не тяжкими, а тому вiн i не поспiшав приймати таке важливе рiшення. Теперiшнiм мiсцем служби Олександра був, як вже зазначалося, Московський округ. Не в Москвi, звичайно, служив Сашко, але ж у Пiдмосков'╖, у тому ж таки Наро-Фомiнську. Та час йшов, i потрiбно було приймати якесь рiшення. А тому одного квiтневого дня Олександр завiв на цю тему розмову з дружиною:

-- Як ти подивишся на те, Гуля, якщо я буду закiнчувати з армi╓ю, вийду у вiдставку?

-- Ну, не знаю, -- здивувалася такiй темi розмови дружина. -- Можливо, ти б дочекався, поки тобi генерала присвоять? А потiм би вже виходив у вiдставку.

-- Ага... Сьогоднi я отримаю звання генерала, а завтра подам у вiдставку?.. Так не бува╓. Та й на посадi генерала полковнику певний час прослужити потрiбно. Полковнику зазвичай присвоюють звання генерал-майора вже пiсля кiлькох рокiв служби на вищiй посадi, коли командування перекона╓ться, що той справля╓ться з новою службою.

-- Ну, ти ж ще не старий, можеш почекати кiлька рокiв, -- посмiхнулася Гульнара, якiй дуже кортiло стати генеральшою.

-- I стану я генералом десь на Крайнiй Пiвночi чи на Сахалiнi. Ото радощiв буде?

-- А що, обов'язково тебе повиннi кудись перевести? -- вже злякалася дружина. -- А нiкуди не переводячи, хiба не можна? Ти ж пiсля академi╖ повернувся у колишню частину. Та й у Прикарпаттi та Чехословаччинi служив в тiй самiй частинi.

-- I що, менi все життя буде постiйно так таланити? Е, нi - так не бува╓. Цього разу мене точно зашлють куди подалi. Не будеш ти бачити нi дiтей, нi онука.

-- Ой, так я не хочу!

-- Генеральшою хочеш бути, але у Москвi? -- насмiхався Олександр.

-- Ну, нехай i не у Москвi, але ж i не так далеко.

-- Нi, вiдчуваю я, що не бути менi генералом. Далеко не всi полковники ними стають. Та й не дуже велике бажання у мене бути генералом десь вдалинi вiд дiтей, онукiв, та й взагалi вiд великих мiст.

-- А яке у тебе поняття далеко i недалеко? Наприклад, що означа╓ служити недалеко?

-- Ну, не Заполяр'╓, звичайно ж. На Захiд, у Прибалтику, наприклад, де мiй брат служив, ще можна переводитись. Там нормально служити можна, та й сполучення з Центром нормальне. Але туди пiсля Прикарпаття мене навряд чи пошлють. У Туркестан теж вже не пошлють, був я там. Отож, залишаються саме Пiвнiч та Схiд Радянського Союзу.

-- На Сходi ми вже теж були - в Заураллi.

-- О-о! Схiд в СРСР дуже великий... Там мiсце для всiх знайдеться. А я зараз вже згоден служити на Сходi не далi, нiж до Волги. Ну, хiба що й на лiвому ╖╖ березi, та все ж в районi цi╓╖ рiки. Та пiсля Пiдмосков'я це навряд чи можливо. Ну, то що менi робити? Продовжувати служити на Сахалiнi чи Камчатцi, чи тихенько жити на пенсi╖ у центрi СРСР? А пенсiя у мене й так непогана буде.

-- Хм, не знаю... А ти можеш остаточно вирiшити це питання, коли дiзна╓шся точне мiсце сво╓╖ майбутньо╖ служби?

-- Ох, i хитра ж ти, -- розсмiявся Олександр. -- Можу, звичайно. З таким термiном мо╓╖ служби я можу вже у любий день подати рапорт про вiдставку. Просто не дуже чемно буде подавати тодi рапорт - всiм зрозумiло буде, що менi просто не подоба╓ться нове мiсце служби.

-- А тобi та чемнiсть бiльш важлива за добробут власно╖ сiм'╖?

-- Гаразд, -- похитав головою Олександр. -- Твоя взяла. Домовилися - буду вирiшувати це питання пiсля того, як дiзнаюсь, куди мене можуть перевести.

На цьому така важлива бесiда про майбутн╓ сiм'╖ Олександра Золотаренка була завершена.

Так непомiтно сплило трохи бiльше мiсяця. Наприкiнцi травня полковника Олександра Золотаренка визвали у штаб округу в Москву. "Скорiш за все, якiсь буденнi питання", -- думав Олександр. Питання про свiй пере╖зд на нове мiсце служби вiн, хоча й тримав у пам'ятi, та поки що у вiддалених ╖╖ куточках. Та й до чого тут штаб округу?

У призначеному йому кабiнетi його прийняв незнайомий йому моложавий пiдполковник - звання нижче, та посада значно вища, нiж у Золотаренка. А в армi╖ все вирiшу╓ саме посада. Пiсля доповiдi Золотаренка про сво╓ прибуття та вза╓мних привiтань власник кабiнету запропонував прибулому присiсти i розпочалася розмова. Та ╖╖ початок дуже здивував Золотаренка - пiдполковник почав розпитувати його про здоров'я та про те, як йому служиться. Та вже наступна реплiка пiдполковника внесла повну яснiсть:

-- Олександре Михайловичу, у вас влiтку виповню╓ться 5 рокiв, як ви служите у Кантемирiвськiй танковiй дивiзi╖, тобто у Наро-Фомiнську.

-- Так точно!

-- Ви ма╓те намiр продовжувати службу?

Це просте запитання буквально ошелешило Золотаренка. I що вiн мав на це вiдповiсти - що це залежатиме вiд того, куди його призначать? Таке начальству не говорять. То що ж сказати?

-- Я ще не задумувався над цим питанням, товаришу пiдполковнику -- знайшовся вiн. -- Поки що служу. А там видно буде, як здоров'я дозволить.

-- А я вас до цього запитував про здоров'я, -- посмiхнувся пiдполковник. -- I ви вiдповiли, що поки що на нього не скаржитеся.

-- Тьфу ти! -- пронеслося в головi у Золотаренка. -- Оце влип. Отже всi запитання на початку розмови були не даремними. I що ж далi казати? -- Та вiн все ж вiдповiв. -- Ну, коли тобi вже за 50, то не зна╓ш, що з тобою завтра буде, а не те що через рiк чи п'ять.

-- Я вас розумiю, -- продовжував посмiхатися пiдполковник. -- На холоднiй Пiвночi чи спекотному Пiвднi не звичне до того клiмату здоров'я одразу може дати осiчку, -- iронiзував вiн.

-- Але ж таке дiйсно може бути, товаришу пiдполковнику.

-- Може. Не буду сперечатися. А як щодо помiрного клiмату?

-- Ну, поки що тримаюся.

-- Ото ж тримайтеся i далi.

-- Тобто?

-- Мова йде про ваш перевiд до iншого мiсця служби.

-- Он як... Я розумiю, товаришу пiдполковнику. А куди саме?

-- А куди б ви хотiли?

-- Я поки що не думав про це. Та й не все залежить саме вiд мене. На це ╓ начальство.

-- Ну, начальство здебiльшого пропону╓ офiцерам нову посаду i, як то водиться нове мiсце служби. А вирiшу╓ саме офiцер. Не хоче переводитись, то може й 10 рокiв служити у одному й тому ж званнi.

-- Так, менi це вiдомо.

-- То й добре, що вiдомо. Отож, ми пропону╓мо вам нову посаду й нове мiсце служби.

-- Зрозумiло. А де саме?

-- У мiстi Горький, чи поблизу нього.

-- Де?! -- Золотаренку здавалося, що вiн недочув.

-- У Горькому, -- смiявся пiдполковник.

-- Але ж це той самий Московський вiйськовий округ?!

-- Я це добре знаю. Але де, у якому Статутi чи вiйськовiй Постановi написано, що офiцера при переводi в iншу частину мають обов'язково переводити й у iнший вiйськовий округ. Так, вiйськова частина змiню╓ться, але не обов'язково змiню╓ться й округ. Та й вiйськова частина не завжди змiню╓ться. I кому це краще знати, як саме не вам? -- пiдполковник, вочевидь, добре проштудiював справу Золотаренка.

-- Я розумiю, -- повiльно тягнув Олександр, хоча його серце шалено колотилося. Як це не дивно, але Золотаренку вже втрет╓ за службу таланило - вiн про таке призначення й мрiяти не мiг. Хоча, нi - саме про таке вiн i мрiяв, кажучи Гульнарi, що служити не заперечу╓ не далi, нiж до Волги. Ось тобi i ма╓ш саме Волгу.

-- Ну то що? -- вiдволiк його вiд думок пiдполковник. -- Приста╓те на таку пропозицiю?

-- Я-то згоден, товаришу пiдполковнику, -- знову неспiшно тягнув Олександр. -- Та все ж потрiбно з сiм'╓ю порадитися.

-- А я й не вимагаю вiд вас вiдповiдi саме зараз. Я це розумiю, адже й сам свого часу мав рiзнi призначення. Порадитися з сiм'╓ю - то свята справа. На те вона й сiм'я - мiцний тил вiйськовослужбовця. А без тилу довго не послужиш... -- зiтхнув власник кабiнету. -- Отож даю вам тиждень на роздуми та наради. За тиждень ма╓мо знати ваше рiшення. Якщо згоднi, то дещо пiзнiше при╖дете за вiдповiдним направленням. Ми вас визвемо. Мо╖ телефони запишете у приймальнiй. Все зрозумiло?

-- Так точно!

-- Тодi ви вiльнi.

-- Дозвольте йти?

-- Йдiть!

Коли Олександр повернувся додому, Гульнара навiть не почала розпитувати чоловiка, чого його визивали в штаб кругу - навiщо ╖й тi вiйськовi заморочки. Вона навiть гадати не могла, що подальшу долю Олександра можуть вирiшувати в штабi округу - на те ╓ бiльш високi iнстанцi╖. Та ввечерi вона вiдчула, що Олександр став якийсь дивним - мовчазним, що на нього геть не схоже було, задумливим та з якоюсь дивною посмiшкою на устах. I вона одразу запiдозрила, що це пов'язано з його викликом в штаб округу. I вона запитала його, нарештi:

-- Сашко, а чого тебе викликали у штаб округу?

-- Нове призначення отримав.

-- Та ти що?! Не може бути!

-- Чому не може бути?

-- Хiба штаб округу вирiшу╓ такi питання?

-- А чому б i нi. Якщо це узгоджено з вищим командуванням.

-- Ну, гаразд, зрозумiло. I куди ж тебе мають направити? -- з якимось острахом запитала дружина.

-- У Якутiю, -- вирiшив пожартувати Олександр. Його трохи задiло те, що по поверненню додому Гульнара навiть не запитала, з якою метою його визивали в штаб округу.

-- О, Господи! -- вже не на жарт перелякалася дружина. -- Тiльки цього нам бракувало! Нi-нi, тодi все - закiнчуй ти цю прокляту армiйську службу. Я такого навiть не чекала. Та на тому ж Сахалiнi, мабуть, краще, нiж у Якутi╖. Все, подавай рапорт про вiдставку. Ми з тобою так домовлялися.

-- А як я не хочу? -- посмiхався Олександр.

-- Що не хочу?

-- Подавати рапорт про вiдставку.

-- Як то не хочеш?! Ми що, по╖демо у Якутiю.

-- Нi. Не по╖демо, -- смiявся чоловiк.

-- А що, ти сам туди по╖деш?

-- I сам я туди не по╖ду. Вибач, Гульнара, про Якутiю я пожартував.

-- Ото iдiот! Заставля╓ш мене переживати. I про призначення теж пожартував?

-- А ось про призначення не жартую.

-- Серйозно?

-- Цiлком.

-- I куди ж тебе призначили?

-- У Горький?

-- Куди, куди? Який ще Горький?

-- Мiсто таке ╓ на Волзi - Горький. I тамтешнi частини пiдпорядковуються тому ж таки Московському вiйськовому округу. Це не Пiдмосков'я, звичайно, i не Наро-Фомiнськ, але порiвняно не так вже й далеко вiд столицi. Вiд Москви до Горького на той же Схiд, про який ми у минулому мiсяцi вели з тобою мову, усього лише 420 кiлометрiв.

-- Та ти що?! Серйозно? -- знову повторила сво╓ запитання Гульнара.

-- Я вже тобi казав. Абсолютно серйозно.

-- То ти погодився?

-- Остаточно╖ вiдповiдi я ще не дав. Попросив час, щоб порадитися з тобою.

-- А що тут радитись. Я згодна. Це ж i справдi недалеко - що таке 400 кiлометрiв... А я щось чула про це мiсто, казали, що воно непогане.

-- Ну, скорiше за все, вiйськова частина буде стояти не у самому мiстi.

-- Я це розумiю. Але ж i не далеко вiд нього. Ти ще можеш кiлька рокiв послужити - здоров'я у тебе непогане, та й вiк далеко не критичний. Вiн навiть для цивiльних чоловiкiв ще не пенсiйний.

-- Так. А ось для вiйськових вже може бути пенсiйним. Та я згоден з тобою - послужу ще трохи, ну, примiром, до 55 рокiв, а там видно буде.

-- Вiрно. То що, нам збиратися?

-- Поки що нi. Менi повiдомлять, коли потрiбно буде пере╖жджати.

Дивiзiя, у якiй надалi мав служити полковник Олександр Золотаренко (60-я стрiлецька), була включена до складу 13-го гвардiйського армiйського корпусу. I дислокувалася вона не у м. Горький, а у Дзержинську. Це була залiзнична станцiя на лiнi╖ Москва - Горький, у 32-х км на захiд вiд Горького. Мало мiсто також i пристань на лiвому березi Оки. Населення за даними 2-рiчно╖ давнини складало 246.000 жителiв. Не кожен навiть обласний центр мiг похвалитися такими досягненнями. Дзержинськ (до 22 червня 1929-го року називався Растяпiно, пiсля чого був перейменований на честь Ф. Е. Дзержинського), був другим за величиною мiстом Горькiвсько╖ областi. Основою економiки мiста була обробна промисловiсть, мiсто було досить значним центром хiмiчно╖ промисловостi, хоча у зв'язку з цим екологiчна обстановка в районi бажала бути кращою. Що мiсто за населенням та площею велике, говорило ще й те, що у ньому дiяли 3 види мiського сполучення: автобус, тролейбус й трамвай. У мiстi було також чимало установ вищо╖ та середньо╖ спецiально╖ освiти.

Сама ж дивiзiя мала давню й славетну iсторiю. Вона була створена восени 1941-го року шляхом переформування у з'╓днання регулярно╖ Червоно╖ Армi╖ iррегулярно╖ 1-╖ Московсько╖ стрiлецько╖ дивiзi╖ народного ополчення. А далi вона стала називатися 60-ю стрiлецькою дивiзi╓ю. Пiсля вiйни, у 1957-му роцi 60-а стрiлецька дивiзiя пiсля переозбро╓ння була переформована у 43-ту танкову дивiзiю, а трохи пiзнiше, у 1965-му роцi перейменована в 60-у танкову дивiзiю.

Так, Горький був порiвняно далеченько вiд Москви (хоча i сам Олександр, i Гульнара так не вважали - принаймнi у порiвняннi з тi╓ю ж Якутi╓ю), але Олександр не думав, що там йому служитиметься гiрше, нiж у Наро-Фомiнську. А тому й вирiшив продовжувати ще кiлька рокiв нести свою службу у мiстi, яке розташовувалося на березi Волги. Горький був досить привабливим мiстом, як йому розповiдали. А якихось 30 кiлометрiв до нього вiд Дзержинська - то дрiбницi. Та й сам Дзержинськ виявля╓ться був доволi великим мiстом.

I у червнi родина Олександра Золотаренка, тобто вiн сам та Гульнара пере╖хали у Дзержинськ. I нове мiсце служби Олександра ╖м сподобалося. То чому ж через 2 роки Олександр раптово змiнив сво╓ рiшення? Мабуть, повинна була бути якась поважна причина. I вона була - i саме поважна. Почалася Афганська вiйна. В кiнцi 1979-го року керiвництво Афганiстану, що не справлялося з силами повстанцiв (якi були незадоволенi полiтикою глави держави Бабрака Кармаля), звернулося до влади СРСР з проханням про допомогу. У вiдповiдь на прохання афгансько╖ влади кремлiвське керiвництво на чолi з Брежн╓вим спочатку послало в кра╖ну та╓мних радникiв, а 24 грудня 1979-го двинуло туди 40-ю радянську армiю генерала Бориса Громова, заявивши, що робить це на виконання умов договору 1978-го року про дружбу, спiвпрацю i добросусiдство з Афганiстаном. З кiнця минулого 1979-го року у кра╖ну був введений контингент радянських вiйськ, а у березнi вже розпочалися активнi бойовi дi╖ в Афганiстанi.

Але до чого тут Афганська вiйна? Де той Афганiстан i де мiсто Дзержинськ - ╖х роздiляють тисячi кiлометрiв. Саме так спочатку думав i Олександр Золотаренко. Вiн навiть радiв тому, що ще будучи молодшим офiцером, вiдслужив вже сво╓ у Туркестанi. Ось звiдки, скорiше за все, зараз буде йти вiйськова допомога Афганiстану. Та невдовзi вiн змiнив свою думку.

На початку вже нового року вiн дiзнався, що з 2 сiчня 1980-го року вiдповiдно до директиви Генерального Штабу ЗС СРСР 285-й танковий полк, з мiсця постiйно╖ дислокацi╖ був переведений на новi штати, доукомплектований до повного складу за рахунок частин МВО i 9-ю залiзничними ешелонами перекинутий в район мiста Термез Узбецько╖ РСР. А вже в серединi сiчня 1980-го року у тому ж Термезi штат полку доукомплектували зенiтною ракетно-артилерiйською батаре╓ю, ротою хiмiчного захисту i його у повному складi передали в пiдпорядкування 201-╖ мотострiлецько╖ дивiзi╖ Туркестанського вiйськового округу. А до того часу 285-й танковий полк дислокувався саме у Дзержинську Горькiвсько╖ областi.

А далi, з 15 сiчня по 14 лютого 1980-го року 285-й танковий полк розмiщувався у польовому таборi в районi висоти Червона могила, мiж мiстами Термез та Кокайти, де було проведено бойове злагодження. Та вже 14-го лютого 285-й полк у складi 201-╖ мотострiлково╖ дивiзi╖ здiйснив марш за маршрутом Хайратон - Кулi-Бабур - Пулi-Хумрi - Кундуз (все це вже населенi пункти Афганiстану), i зосередився на пiвнiчнiй околицi мiста Кундуз, розмiстившись у польовому таборi. Хайратон - це було мiсто на пiвночi Афганiстану, а Хайратонський мiст через рiку Аму-Дарья, неподалеку вiд Термезу - одним з головних пунктiв наземного сполучення Афганiстану iз зовнiшнiм свiтом, зокрема з Узбекистаном. Його ще називали "Мостом Дружби" - ╓диний на державному кордонi Узбекистану з Афганiстаном, який з'╓днував Термез з мiстом Хайратон. Вiд Термезу до Хайратону напряму́ було лише 11 кiлометрiв, по дорозi - 16 кiлометрiв. Пiсля введення в ДРА 285-й танковий полк отримав нове умовне найменування - в/ч пп 86997.

У складi 201-╖ мотострiлково╖ дивiзi╖ до Демократично╖ Республiки Афганiстан був перекинутий й iнший танковий полк - 234-й Пермишльско-Берлiнський Червонопрапорний ордена Суворова танковий полк. До введення вiйськ в ДРА у складi 201-╖ мотострiлково╖ дивiзi╖, що дислокувалася в Таджицькiй РСР, не було танкового полку, оскiльки то була кадрована дивiзiя iз застарiлим озбро╓нням. Отож за весь пiсляво╓нний перiод 201-а мотострiлкова дивiзiя вперше розгорталася до штату во╓нного часу. Вiд 58-╖ Рославльско╖ мотострiлецько╖ дивiзi╖, дислоковано╖ на територi╖ Туркменсько╖ РСР, ╖й i був переданий саме 234-й танковий полк. Таким чином до початку введення вiйськ у пiдпорядкуваннi 201-й мотострiлково╖ дивiзi╖ було одночасно 2 танкових полки (234-й ТБ i 285-й). Пiсля введення вiйськ, 28 сiчня 1980-го року 234-й танковий полк був перепiдпорядкований 108-й мотострiлецькiй дивiзi╖ i передислокований у столицю ДРА Кабул теж з отриманням нового умовного найменування - в/ч пп 71177.

Що ж стосу╓ться саме 285-го танкового полку, який потрапив у ДРА iз Дзержинська, то як виявилося значно пiзнiше, його безповоротнi втрати складуть:

до 1981 року - 6 осiб,

1982 рiк - 21 особа,

1983 рiк - 18 осiб.

1984 року - 4 особи.

Разом: 49 чоловiк.

Отож на початку липня 1980-го Олександр i сповiстив маму, що у червнi вiн вже завершив свою вiйськову службу i вийшов у вiдставку у званнi полковника. На днях йому виповнилося 55 рокiв, а тому вiн мiг давно вже подавати у вiдставку.

Та чи реально було посилати з Дзержинська ще якiсь вiйськовi пiдроздiли в Афганiстан? Малоймовiрно, та все ж всяке може трапитися... Вiрогiднiсть того, що в Афганiстан переведуть ще якийсь пiдроздiл знову-таки саме iз Дзержинська була дуже малою. Кажуть, що снаряд у одне мiсце двiчi не потрапля╓. Та Олександр Михайлович не хотiв зараз ризикувати - що, не говори, а у цей час все ж таки можна було потрапити i на реальнi вiйськовi дi╖, i саме в Афганiстан. Вiн на власному досвiдi переконався, що в життi рiзне може трапитись. Як казала Гульнара, вiн двiчi понад 5 рокiв служив в однiй i тiй же частинi. Та й останн╓ його призначення вiдбулося у межах одного й того ж самого вiйськового округу, що трапля╓ться дуже рiдко. Отож i робiть висновки... Звичайно ж, Олександр розумiв, що навряд чи в Афганiстан знову пошлють вiйська з Московського вiйськового округу, скорiш за все туди потраплять частини iз початкового мiсця служби Олександра - тi, що дислокуються у Туркменськiй РСР. Та це далеко не аксiома. Адже самого Олександра можуть просто послати на замiну командира якого-небудь iз зазначених полкiв. Як то кажуть, один раз у рiк i дрючок стрiля╓. Так що ризикувати вiн не хотiв. Все, досить тягти лямку вiйськово╖ служби - вiн вже 33 роки проходив у кiтелi, шинелi та чоботях.

I що, тепер постiйним мiсцем проживання його родини стане мiсто Дзержинськ? Непогане, звичайно мiстечко, до того ж в гирлi рiки Ока. Та його не порiвняти з тим же Пiдмосков'ям. I як же бути? А дуже просто - повертатися у Наро-Фомiнськ. Золотаренко, пере╖жджаючи на Волгу, i не збирався назавжди покидати Пiдмосков'я, яке сподобалося всiй його родинi. Покидаючи Наро-Фомiнськ, Олександр промовив: "Ми не проща╓мося з тобою назавжди, миле мiстечко. Ми просто кажемо тобi "До побачення".

А справа була ось у чому. У всiх гарнiзонах, де служив Олександр Золотаренко, вiн та його сiм'я проживали у службових квартирах, так воно було й наостанок служби. Квартира полковника Золотаренка була непоганою, але все ж таки службовою - вийшовши у вiдставку, вiн мав залишите це житло. Але й надалi, пiсля виходу Золотаренка у вiдставку, його родина буде жити, все ж таки, у тому ж Пiдмосков'╖, у Наро-Фомiнську. Олександр Михайлович був досить повороткою й хитруватою людиною. А тому вiн заздалегiдь потурбувався про свою старiсть - вiн ще на третiй рiк сво╓╖ служби у Пiдмосков'╖ побудував на околицi Наро-Фомiнська для сво╓╖ родини трикiмнатну кооперативну кiмнату.

За дiючими законами вiйськовослужбовцi мали право вступати в житлово-будiвельнi або житловi кооперативи й будувати (сплачувати) сво╖ квартири. Тим, хто працював на Пiвночi, можна було будувати житло й в iншому мiстi (з певним обмеженням), не за мiсцем служби, а iншим - здебiльшого у сво╓му чи тому, що знаходиться поряд. При цьому 3-х кiмнатна квартира коштувала (в залежностi вiд площi i ╖╖ планування, а також мiста ╖╖ побудови) приблизно вiд 7 до 9 тисяч карбованцiв, - перший внесок близько 2-3-х тисяч. Наприклад, в 1971-му роцi в центральнiй частинi СРСР вартiсть 1-го квадратного метра тако╖ квартири становила близько 160 карбованцiв, у той час, коли середня заробiтна плата була близько 150 карбованцiв. А тому далеко не кожен громадянин СРСР мiг дозволити собi придбати квартиру за такою вартiстю. Та полковник Радянсько╖ Армi╖ був далеко не з бiдних, i Олександр Золотаренко кооперативну квартиру для сво╓╖ родини таки збудував, та ще й у дуже привабливiй частинi величезно╖ за розмiрами кра╖ни. I ось тепер вся родина Олександра Михайловича Золотаренка буде жити майже у самому центрi неосяжного Радянського Союзу - до столицi рукою подати. Збулися давнi мрi╖ (коли Олександр вчився у Москвi в академi╖) Гульнари та ╖╖ чоловiки жити в Пiдмосков'╖.

Цiкавим було те, що Олександр (який би вiн i не був поворотким та хитруватим по життю) завжди вiдставав вiд свого брата саме у вiйськовiй кар'╓рi - спочатку на пiвкроку (отримавши на 2 мiсяцi пiзнiше звання старшого лейтенанта), потiм вже на крок, два... До того ж Лаврентiй отримував черговi звання (навiть вищi) без додаткового навчання - просто за свою бездоганну вiйськову службу, стратегiчне мислення та армiйську кмiтливiсть. Якби Лаврентiй Михайлович приймав участь у вiйськових операцiях, то, мабуть, цiлком мiг би таки стати й маршалом. А ось Олександру, щоб отримати чергове звання майора й вiдповiдну посаду, довелося навчатися i у вищiй вiйськовiй академi╖. Коли Олександр у 50 рокiв лише рiк проходив у званнi полковника, його брат на цей час вже став генерал-майором i служив не у вiйськовiй частинi, а у штабi вiйськового округу. Так, Олександр, вийшовши у вiдставку, досить непогано влаштувався майже у самому серцi Радянського Союзу. Але й Лаврентiй анiскiльки не жалкував за мiсцем свого теперiшнього проживання - на березi теплого Чорного моря, у чудовому, веселому, iскристому гумором мiстi Одеса. Ось тiльки невiдомо поки що було, скiльки Лаврентiю Михайловичу доведеться пробути саме в Одесi.


РОЗДIЛ 21


У тихiй вирвi чорти водяться


Для багатодiтно╖ родини Золотаренкiв минулий тепер вже 1980-й рiк ознаменувався лише двома при╓мними подiями: у червнi у доньки Антонiни Олени та ╖╖ чоловiка Юрiя народився син Павло. До цього часу першим дiдусем, який мав двох онукiв, був Лаврентiй - онук Георгiй та внучка Валентина. А зараз до нього вже при╓дналася й сестричка - внучка Оксана та крихiтка онук Павлик. А на початку вересня з'явилася новина трохи iншого плану (хоча й одного спрямування) - Алiя, якiй виповнилося 24 роки - донька Олександра та Гульнари - вийшла замiж, ╖╖ чоловiка звали Валентин.

А далi настала ера рокiв 80-х. Для Iллi Золотаренка ╖╖ перший рiк мав стати дещо особливим - влiтку 1981-го року мав закiнчувати аспiрантуру його перший (але, як гадав сам Iлля, не останнiй) аспiрант, а точнiше аспiрантка Марiя Малишко. Але ще до того, у травнi iз Зеленче (а до того з Ужгорода) надiйшла дуже радiсна звiстка - iнженер-будiвельник Микола Золотаренко захистив кандидатську дисертацiю. Йому на початку липня мало виповнитися вже 44 роки, дисертацiю ж вiн пiдготував (щоправда, як вiн казав у нього були деякi напрацювання) i захистив за 5,5 рокiв. Його молодший брат Iлля свою дисертацiю захистив через 4 з невеликим хвостиком рокiв, але ж вiн навчався в очнiй аспiрантурi. А тому таке досягнення Миколи, який весь цей час працював на будiвництвi, заслуговувало на повагу i давало надiю на те, що у цього кандидата наук попереду гарне майбутн╓.

Що ж стосу╓ться аспiрантки Iллi Золотаренка, то можна сказати, що аспiрантуру вона навряд чи закiнчить вдало. Чому? Справа у тому, що успiшне закiнчення аспiрантури здебiльшого передбачало захист кандидатсько╖ дисертацi╖ або ж принаймнi проходження ╖╖ попереднього захисту. Адже саме це головна мета, яку переслiду╓ людина, що вибрала аспiрантуру. Закiнчення аспiрантури без подання дисертацiйно╖ роботи оцiнювалося вельми критично. Така ж сама ситуацiя свого часу була i у наставника Марi╖ Iллi Михайловича. Ось чому тодi завiдувач вiддiлом НДI, у якому працював Золотаренко, i його науковий керiвник Володимир Григорович Iгнатов по закiнченню аспiрантури пiдганяв його й ставив жорсткi термiни. Та все ж захист дисертацi╖ не ╓ обов'язковою умовою успiшного закiнчення аспiрантури. Обов'язковою умовою ╖╖ закiнчення ╓ складання кандидатських мiнiмумiв. Якщо аспiрант був лише прикрiплений до органiзацi╖, де проходив аспiрантуру, але постiйно там не працював, то йому (якщо iспити були зданi) могли на його вимогу видати свiдоцтво про здачу iспитiв кандидатського мiнiмуму. Саме для такого контингенту аспiрантiв (i у випадку заочно╖ аспiрантури) закiнчення аспiрантури без захисту дисертацi╖ вважалося невдалим. Вважалося, що закiнчення аспiрантури хоча б без передзахисту дисертацi╖ нiяких переваг людинi не да╓, як i не дода╓ нiяких звань, а тому це просто згаяний час?

Але зовсiм iнша ситуацiя була у тих аспiрантiв, якi працювали у тiй органiзацi╖, при якiй проходили аспiрантуру. Постiйна робота на бажаному мiстi дещо розслабляла аспiранта, а тому вони не ставили собi задачу обов'язково захиститися у вказанi термiни, добре розумiючи, що це задача дуже складна. Як вже говорилося, не так вже й багато аспiрантiв захищалися на кiнець закiнчення сво╓╖ аспiрантури. Не дуже пiдганяли ╖х i ╖хнi керiвники, вважаючи, що ╖хнiй аспiрант (навiть вже колишнiй) однак захиститься - продовжу╓ працювати за напрямом сво╓╖ дисертацi╖ i науковий керiвник нiкуди не подiвся. Так, зараз вiн вже не ╓ керiвником аспiранта, але залиша╓ться науковим керiвником вже здобувача - i потiм саме його прiзвище буде внесено на першу сторiнку автореферату та дисертацi╖, яку згодом захистить його пiдшефний.

А тому досить спокiйно ставилися до того, що Марiя Малишко за 3 роки аспiрантури навряд чи захистить дисертацiю i спiвробiтники кафедри конструювання верстатiв та машин. Не захиститься сьогоднi - захиститься завтра. Тим паче, що Малишко успiшно справилася з iспитами кандидатського мiнiмуму. Щоправда, слiд сказати, що Марiя в серединi термiну аспiрантури дещо знизила оберти. Настiльки активно вона намагалася працювати на початку, настiльки ж байдуже вона працювала потiм. I почалося це ще на початку другого року аспiрантури. Помiтив, а точнiше добре знав це i ╖╖ керiвник. Iлля Михайлович намагався пiдганяти свою аспiрантку, але це не дуже йому вдавалося. Та i яким чином можна було пiдганяти - постiйно лаяти? Це могло взагалi вiдбити бажання займатися науковою роботою. А хвалити ╖╖, на жаль, у цей час не було за що. Допомагати практично - тобто робити щось самому замiсть аспiрантки? Так взагалi можна далеко зайти - за тако╖ медвежо╖ послуги на захистi колишнiй аспiрант нi доповiдi толком не зможе зробити й на бiльшiсть питань не вiдповiсть. А це з великою вiрогiднiстю означатиме, що навряд члени Ради по захисту до нього прихильно поставляться. I в результатi - навiть, якщо дисертацiя й дуже хороша - в скриньцi для голосування можуть тодi переважати чорнi кульки.

-- Маша, -- умовляв Малишко Iлля Михайлович, -- вже майже пiв дороги пройдено. Потрiбно ще трохи натиснути. А далi воно саме вже пiде, а потiм взагалi залишаться дрiбницi.

-- Ну, я ж i так нормально працюю. Крiм того, у мене ж ╓ заняття, до них теж потрiбно готуватися. Кинути роботу я не можу, що тi╓╖ аспiрантсько╖ стипендi╖... Та й на пiв ставки асистента я перейти не можу - однак важко буде прожити в Ки╓вi. А батькiв я бiльше не можу напружувати - досить i того, що вони менi 5 рокiв допомагали, коли я студенткою була. Та встигну я ще доробити дисертацiю, я й не планувала, що зроблю ╖╖ за три роки. Хто у нас на кафедрi за такий строк ╖╖ робив?

Марiя була родом iз Запорiзько╖ областi, родичiв у Ки╓вi у не╖ не було. Мешкала вона у студентському гуртожитку - проживали у ньому й аспiранти. Вона, звичайно, мала рацiю - на пiв ставки асистента та стипендiю в Ки╓вi прожити складно. Це була об'╓ктивна причина, але була ще й суб'╓ктивна. I Золотаренко ╖╖ дуже добре знав...

Науковий керiвник та його аспiрантка досить часто спiлкувалися як у робочий час, так i поза ним. Та це було й не дивно - конструктивно розмовляти за темою майбутньо╖ дисертацiйно╖ роботи Малишко, коли у примiщеннi кафедри чимало спiвробiтникiв, було не реально. А тому говорили здебiльшого пiд кiнець робочого дня, коли бiльшiсть викладачiв розходилися по домiвкам. Це була звичайна практика роботи з аспiрантами. Але постiйно розмовляти про одну саму роботу було нецiкаво, трохи нудно, потрiбнi були якiсь вiдволiкаючi паузи. Отож говорили й просто про життя, бiльш детально знайомилися один з одним. Наприклад, аспiранти цiкавилися тим, як готували свою дисертацiйну роботу ╖х науковi керiвники, що за ВНЗ до того вони закiнчували тощо. Не обходили стороною й особистих питань, особливо це цiкавило жiночу стать. Науковий керiвник, у свою чергу, щоб налагодити нормальний контакт, розпитував аспiранта про його минуле життя - звiдки родом, хто батьки, школа, iнститут...

Марiя з самого початку ╖х сумiсно╖ роботи вже знала, скiльки рокiв ╖╖ науковому керiвнику. Звiдки вона про це дiзналася, невiдомо, бо детально свою бiографiю на кафедрi Золотаренко не розповiдав. Та не дуже вона кого й цiкавила, навiть того ж Семенова. Всiх цiкавили основнi вiхи дiяльностi нового спiвробiтника кафедри - звiдки вiн родом, що закiнчував, працював чи нi, коли отримав науковий ступiнь та вчене звання. I Марiя в однiй з розмов - ще на початку 1979-го року - якось запитала Золотаренка:

-- Iлля Михайлович, вибачте, вам у цьому роцi виповниться вже 40 рокiв. А чому ви так пiзно захистили дисертацiю? Адже ви працювали у НДI. Хiба не можна було ранiше пiдготувати наукову роботу?

-- До захисту дисертацi╖ я працював у НДI лише чотири роки й три мiсяцi - саме стiльки, скiльки менi потрiбно було часу, щоб пiдготувати кандидатську дисертацiю. Я поступив в науково-дослiдний iнститут в очну аспiрантуру. Так само, як i ти пiсля закiнчення iнституту поступила в аспiрантуру на кафедрi. I я там, в НДI паралельно, теж так само, як i ти, працював.

-- О! А що ж ви до того часу робили? Теж десь працювали?

-- Працював на заводi. Я про це коротко казав, коли знайомився на кафедрi з колегами. Ти тодi, мабуть, не звернула на це увагу.

-- Мабуть, що так. А коли ви почали працювати, коли закiнчили iнститут?

-- У 1965-му роцi.

-- У 65-му?.. Це ж вам було... -- Марiя почала подумки рахувати. -- ...26 рокiв. А чому ви так пiзно закiнчили iнститут? -- не дуже-то й ввiчливо, але настирно допитувалася вона. -- Якщо поступати пiсля школи, то можна закiнчити iнститут ранiше - у 22 роки. Наприклад, як i я.

-- Пiзно закiнчив, бо пiзно й вступив до iнституту, -- посмiхнувся Iлля. -- Я поступив в iнститут вже пiсля проходження строково╖ служби в армi╖.

-- Он воно що! Яка цiкава у вас бiографiя - армiя, робота на заводi, потiм в НДI, захист дисертацi╖, тепер робота у нас на кафедрi, в КПI...

-- Не дуже вона цiкава, Маша. Особливо та ж сама служба в армi╖. Саме пiсля не╖ я й став iнвалiдом.

-- Пiсля армi╖?.. А думала, що це у вас... -- вона запнулася.

-- Що моя кульгавiсть з дитинства? -- знову посмiхнувся Iлля. -- Багато хто так дума╓. Але в дитинствi я нормально бiгав разом з хлопцями i лазив по деревам. Був звичайним сiльським здоровим, тобто не хворобливим хлопцем. Щоправда, у 8-му класi майже пiв року прохворiв - провалився взимку пiд лiд на ставку, промерз i отримав запалення легенiв. А тому закiнчив школу не у 17, а у 18 рокiв. Та й в iнститут я поступив не з першого разу, саме тому й потрапив в армiю. Ось там я й отримав свою травму ноги - складний перелом суглобу був.

-- Оце то так. Скiльки ж напастi звалилося на вашу голову... Це ж потрiбно. Тодi зрозумiло... -- Марiя знову замовкла.

-- Що зрозумiло?

-- Чому ви така хороша людина. Бо не може людина, якiй довелося потерпати у життi, бути поганою людиною. Вона ма╓ свiй негативний досвiд, зна╓ що таке бiль - фiзичний чи душевний - а тому не завдасть лиха iншому.

-- Ой, Маша, не драматизуй. Я звичайна людина.

-- Та нi. Не зовсiм звичайна. Я це зрозумiла одразу, коли ви у перший раз завiтали до нас на кафедру. Саме через те й просила Володю, щоб вiн допомiг вам.

Отак слово за слово i згодом Iлля помiтив, що ставлення до нього його аспiрантки почина╓ змiнюватися. Воно не ставало гiршим, навпаки, воно ставало кращим. Вже восени, пiсля вiдпусток вiн якось помiтив, що Малишко дивиться на нього як на якесь божество. Спочатку вiн не звернув на те особливо╖ уваги, було начебто все зрозумiло - це повага молодого поколiння до старшого, досвiдченого. Адже Марiя сама казала, що у Золотаренка на цей час ╓ вже багатий житт╓вий досвiд: армiя, робота на заводi, потiм в НДI, захист дисертацi╖, робота на кафедрi в КПI. Та згодом, якось перехопивши погляд Марi╖, вiн зрозумiв, що здорово помиля╓ться - це була не повага, це була закоханiсть. Це здорово здивувало й спантеличило Iллю. Вiн нiколи не думав, що у нього може закохатися молода дiвчина. Так, Золотаренко був привабливим чоловiком, але ж рiзниця у вiцi та ще й його калiцтво... Та спантеличив його не сам цей факт. Вiн розумiв, що це, скорiш за все, закоханiсть старшокласницi у свого вчителя, студентки у свого викладача. Таке трапля╓ться не так вже й рiдко. Iллю, пiсля того, як вiн проаналiзував прожитий перший рiк в стiнах КПI, спантеличило зовсiм iнше. Вiн зрозумiв, а точнiше вiдверто зiзнався сам собi, що й вiн змiнив сво╓ ставлення до Машi. Спочатку вiн вiдносився до не╖ просто як вчитель до учня, потiм - як до молодшо╖ сестри, далi - як до доньки. А ось ще пiзнiше... Вiн нарештi зрозумiв, що поступово й сам закохався у Малишко.

У цьому нiчого дуже вже дивного й не було - Марiя була привабливою дiвчиною, багато хто навiть з молодих викладачiв на не╖ задивлявся. Але ж то молодi... А у нього почався вже вiковий вiдлiк п'ятого десятку. Та вiн просто був не дуже спостережливим, iнакше помiтив би, що навiть дехто з лiтнiх викладачiв-чоловiкiв iнодi кидав на дiвчину погляд, немовби той кiт на сметану. Та й рiк тому, на жовтневому засiданнi кафедри недарма прозвучала фраза, яку Семенов вiдзначив як двозначну. Все це так, але що ж робити далi? Вiдповiдi на це запитання Золотаренко не знаходив. Вiдмовитись вiд наукового керiвництва? Звичайно ж, нi, бо це взагалi можна було б порiвняти з пiдлiстю - повести молоду дiвчину (яка йде за тобою поки що наослiп, просто довiряючи тобi), а потiм кинути неосвiчену людину на розпуттi. Менше контактувати з Малишко? Це можливо, але лише частково - вiд розмов у планi пiдготовки нею дисертацi╖ нiкуди не дiнешся, а розмови плавно переходили й на iншi теми. Переривати цi розмови не за темою дисертацi╖? Дуже грубо, адже вони не на заняттях, бесiда хоча й робоча, та все ж бiльш приватна. А бесiди й справдi останнiм часом були зовсiм не за темою дисертацi╖, i що дивно - Iлля Михайлович мимоволi зовсiм не намагався спрямувати ╖х у наукове русло, вiн пiдсвiдомо милувався тими розмовами. Його зараз милувало навiть саме iм'я дiвчини. Одного разу розмова зайшла про родину Марi╖ - батькiв, старшого брата дiвчини, бабусю й дiдуся. Малишко у розмовi називала ╖х iмена, плавно перейшли й до самого iменi дiвчини.

-- Марiя, Маша... -- повiльно промовив Iлля Михайлович. -- Гарне iм'я, споконвiчне, так би мовити, починаючи ще з Iсуса Христа. Дiва Марiя, Пресвята Дiва, Богородиця, Матiр Божа, Цариця Небесна, Богоматiр - так по-рiзному називають матiр Iсуса Христа, це одна з найбiльш шанованих особистостей i найбiльша з християнських святих. Марiя, галiлеянська дiвчина з Назарету, заручена Йосипу, яка, будучи дiвою, зачала свого ╓диного Сина Iсуса чудесним чином, за допомогою Святого Духа.

-- Ви вiруючий? -- здивовано поглянула на Iллю Маша.

-- Та нi. Хоча, мабуть, i не такий вже завзятий ате╖ст. Вiрю у те, що ╓ якийсь загальний Всесвiтнiй Розум. Мама у мене вiруюча. А батько був невiруючим, чи, можливо, не дуже вiруючим. Я навiть не знаю. Бо батько з нами, з дiтьми вiв серйознi бесiди про сучасне життя, про наше майбутн╓, а ось мама розповiдала нам i церковнi iсторi╖. Тому я трохи й знаю про Iсуса, Богоматiр, Дiву Марiю. А ще про Марiю Магдалину. Теж Марiя, i теж пов'язана з Iсусом Христом.

-- А хто це? Про Iсуса я, звичайно ж, знаю. Та й про Дiву Марiю. А про Магдалину не чула.

-- Марiя Магдалина походила з мiстечка Магдали, що було колись на берегах Генезаретського озера. Вона була вродливою жiнкою, але жила грiшно. Але пiсля того, як Iсус урятував Марiю вiд злiсного натовпу i вигнав з Марi╖ сiм бiсiв, вона змiнила сво╓ життя - стала Його вiрною ученицею. I Марiя Магдалина була вiрна Христовi не лише у хвилини його слави, але й у момент найбiльшого його приниження на Голгофi. Вона подiбно люблячiй жiнцi вмивалася слiзьми, бачачи тортури i страту Iсуса, i витирала його кров. Вона залишилася бiля нiг Iсуса, коли його прибили до хреста, хоча це й було небезпечно. А пiсля того, як Iсуса поховали в печерi, недiльного дня Марiя разом iз iншими жiнками пiшла до гробу Спасителя, щоб намастити його тiло пахучим миром. Коли ж, не знайшовши там тiла Спасителя, вона зi слiзьми виходила з гробницi, ╖й явився Воскреслий Христос i повелiв йти до апостолiв i повiдомити ╖м радiсну звiстку.

-- Цiкаво. А я навпаки гадала, що у мене дуже вже просте iм'я.

-- Як бачиш, не таке й просте. Воно гарне. Та менi бiльше до вподоби його варiацiя - iм'я Марiчка. Так, наприклад, звати одну з мо╖х невiсток, дружину брата. Воно якесь бiльш ласкаве.

-- А менi воно теж подоба╓ться. Так мене назива╓ моя бабуся. Так ще iнодi називали мене мо╖ найкращi подруги в школi. А в iнститутi - вже лише Марiя, Маша... -- зiтхнула дiвчина.

-- А можна я тебе теж буду називати саме Марiчкою? Звичайно, не на людях - це буде дуже вже фамiльярно - а в розмовах помiж нами.

-- Можна. Менi це теж буде до вподоби. Я повернуся в дитинство, юнiсть, дiвочiсть. А ось я не зможу називати вас просто Iллею. Це вже точно буде фамiльярнiсть. Та й просто я не зможу так... Мабуть, -- невпевнено додала Маша.

-- Ну, я розумiю. Та й не претендую на подiбне звертання. Хоча... -- що хоча Iлля так i не договорив.

Цi бесiди велися у примiщеннi кафедри, i в основному вже у позаробочий час. Та постiйно затримуватися на роботi i вести розмови Iллi Михайловичу й Марi╖ було незручно - такi ╖х усамiтнення надалi точно могли вже викликати пiдозри. I навеснi вже наступного 1980-го року Iлля та Марiя стали проводити сво╖ бесiди на свiжому повiтрi, прогулюючись в одному iз районiв мiста. Це вiдбувалося не вночi i не пiзнiм вечором, а у робочий час. Адже викладачi навчальних закладiв нiколи не задiянi у навчальному процесi щогодини, i навiть не щодня. Ось i Марiя зi сво╖м науковим наставником вибирали такi години для сво╖х прогулянок вдень. I таким мiсцем вони вибрали, як це не дивно, центральний залiзничний вокзал, а точнiше примiський вокзал - не дуже-то романтичне мiсце для побачень, та й для усамiтнення теж. Та вони не звертали увагу на натовп, вони були поза цим натовпом - як би понад ним - у сво╖х думах, помислах та розмовах. Так, не дуже романтично, зате дуже практично - адже той натовп, який снував повз них, абсолютно не звертав на цю пару увагу, чи мало на вокзалi таких пар, якi очiкують свого потягу чи електричку. А вони i вибрали для свого спiлкування саме платформи електричок - у самому примiщеннi вокзалу вiльне мiсце, щоб посидiти, днем з вогнем не вiдшука╓ш. А на платформах електричок дерев'янi лавочки завжди були напiвпорожнi - на електричку громадяни так вже дуже завчасно не приходили. Крiм того, спiлкування вiдбувалося на свiжому повiтрi (хоча, можливо, й не такому вже чистому - тепловозний вокзальний дух вiдчувався), а у разi негоди - весняний дощик - на платформах були капiтальнi навiси вiд дощу. А до вокзалу вiд iнституту лише одна зупинка метро. ╥х зустрiчi у цьому мiсцi й почалися навеснi, коли бiльш-менш налагодилася погода.

╥хнi зустрiчi дивно нагадували першi пiдлiтковi побачення - на перших порах просто прогулянки та розмови, таке собi платонiчне кохання. Проте вони не ходили нi взявшись за руки, нi "пiд руку" - просто ходили або ж сидiли поруч i неголосно розмовляли. ╥м було хороше один з одним i без обiймiв чи поцiлункiв. Звичайно, зустрiчалися вони не кожного дня - навчальнi заняття перш за все - а лише тодi, коли у них обох заняття закiнчувалися або ж коли у цей день ╖х взагалi не було, що було дуже рiдко, адже розпис занять склада╓ не кафедра, i щось змiнити дуже складно. Та все ж, не дивлячись нi на що, зустрiчi Iллi з Марi╓ю вiдбувалися. I Золотаренко у цi моменти зовсiм не думав про свою сiм'ю i про те, що таким чином вiн краде час спiлкування зi сво╖ми близькими людьми. У цей час всi його помисли були про об'╓кт сво╓╖ теперiшньо╖ уваги.

Щоправда, навiть за такого усамiтнення вони не забували iнодi говорити й про робочi моменти, пов'язанi з виконанням Марi╓ю дисертацiйно╖ роботи. I звичайно ж, у такому випадку iнiцiатива йшла вiд Золотаренка.

-- Марiчка, -- бiльш суворим голосом нiж звичайно казав вiн, -- нашi прогулянки та бесiди заважають тво╖й працi над дисертацi╓ю. Ти не вклада╓шся в аспiрантський план.

-- Нiчого вони менi не заважають. Я вечорами працюю. Та й надолужу я ще. А крiм того, я й не планувала, що захищуся за три роки. Я не знаю такого випадку, щоб хтось у такий короткий термiн захистився, та ще й з нуля. Зачека╓ трохи та дисертацiя, нiкуди вона не дiнеться.

-- Марiчка, а ти зна╓ш, що означа╓ слово аспiрант?

-- I що ж воно означа╓?

-- Аспiрант - вiд латинського aspirans - прагне до чогось. Тобто цим словом називають найбiльш амбiтних i активних студентiв, яким пряма дорога до аспiрантури, до науки. А ти свою активнiсть дещо знизила, та й твоя амбiтнiсть, судячи iз сказаного тобою, теж понижу╓ться.

-- Нiчого вона не понижу╓ться, я просто зараз реально дивлюся на речi. Я ж не вiдмовляюся вiд бажання отримати науковий ступiнь, просто дещо розтягу╓ться термiн. Iлля Михайловичу, мене якраз нашi бесiди пiдтримують, я вже просто не можу без них, без нашого спiлкування, прогулянок...

I так було здебiльшого кожного разу, коли Золотаренко "переключав стрiлки" на серйозний лад. Та нiде правди дiти - таких розмов було куди менше, нiж iнших, бiльш чутт╓вих. Одного разу Марiя й Iлля Михайлович завели бесiду про малу батькiвщину Золотаренка, поговорили трохи й взагалi про Захiдну Укра╖ну - Малишко нiколи там не була. Пiд час бесiди Iлля, немов би щось згадавши, хитрувато посмiхнувся й тихенько проспiвав:

Як iз хати вийде, на порозi стане -

Аж блищить красою широчiнь рiки.

А як усмiхнеться, ще й з-пiд лоба гляне:

"Хоч скачи у воду" -- кажуть парубки.

-- Це саме про тебе, Марiчка, -- по закiнченню свого спiву додав вiн.

А проспiвав вiн куплет з пiснi ще сво╓╖ юностi, яка так i називалася "Марiчка". Слова пiснi в серединi 50-х рокiв написав студент Чернiвецького медичного iнституту Михайло Ткач, музику - талановитий буковинський музика Степан Сабадаш. Та сама пiсня тодi народилася не вiдразу. Спочатку пiсню спiвав хоровий колектив Буковинського ансамблю пiснi й танцю пiд управлiнням Алли Серебро╖. А згодом "Марiчку" вподобав тодi вже заслужений артист Укра╖ни Дмитро Гнатюк. Саме в його виконаннi ця пiсня стала вiдомою далеко за межами Укра╖ни.

-- Ну, скакати у воду i не потрiбно, -- посмiхнулася й дiвчина, -- адже я живу не на тому боцi, -- теж словами з пiснi промовила Маша.

-- Це так. То саме я, скорiш за все, живу на iншому боцi.

-- Я вас розумiю, Iлля Михайловичу.

-- Мабуть, що нi. Адже я не про себе, Марiчка, я про тебе мову веду.

-- Все нормально, Iлля... -- дiвчина запнулася й вперше не добавила до iменi ще й по батьковi.

Iншого разу Iлля наважився й запитав Марiю:

-- Марiчка, ти казала, що тобi подобаються нашi прогулянки й бесiди, що ти вже не можеш без них, що вони якби додають тобi сил. А що ти взагалi знайшла у менi? Я ж удвiчi старший за тебе.

-- А от i не удвiчi. Ви старшi за мене усього на сiмнадцять рокiв.

-- Усього... -- засмiявся Золотаренко. -- Нiчого собi! Не 3-4 роки, i навiть не сiм, а сiмнадцять!

-- Ну то й що. А я особисто вважаю, що мiж чоловiком i жiнкою допустима рiзниця у вiцi до 20 рокiв. Хоча ╓ випадки i куди бiльшо╖ рiзницi. Ой, вибачте! Я хто зна що балакаю. Ви ж не замiж мене збира╓тесь брати... Це ж усього лише дружн╓ спiлкування, Iлля Михайловичу.

-- А я вже сумнiваюся чи таке вже воно дружн╓, -- тихо простягнув Iлля. -- Це я, вибач, про себе кажу.

-- Але ж не ворожнече, -- просто радiсно розквiтла вiд цих слiв дiвчина.

-- Так, я повинен зiзнатися - менi наше спiлкування теж з кожним днем все бiльше подоба╓ться. Ось тiльки куди воно нас заведе?.. Крiм того, старий, кульгавий чоловiк. То ти красуня. А я?..

-- Ви теж дуже симпатичний чоловiк. А кульгавiсть то дрiбниця, на не╖ можна не звертати увагу. А взагалi, не так вже й важливо - красень чоловiк чи нi. Головне, щоб вiн у душi був гарною людиною.

-- Я вже тобi казав, що я звичайна людина. А ось ти дiйсно гарна, дуже гарна. А ще у тебе дуже виразнi й гарнi зеленi очi.

-- Може вони й гарнi, -- сумно простягла Марiчка, -- але ж ви, мабуть зна╓те, що саме у беды глаза зелёные, не простят, не пощадят, -- останнi слова на росiйськiй мовi процитувала дiвчина.

Це були рядки пiснi "У беды глаза зелёные" з кiнофiльму режисера Володимира Шамшурiна "Небезпечнi друзi", що пару рокiв тому вийшов на кiноекрани кра╖ни. Фiльм був присвячений життю ув'язнених, розповiдав про ╖х побут та звича╖ у мiсцях позбавлення волi. А саму пiсню написала Тетяна Коршилова - журналiстка i поетеса, яка на цей час була редактором i телеведучою однi╓╖ з музикальних програм. Музику ж написав ╢вген Птичкiн. Це була задушевна, зворушлива пiсня, а тому дещо незвично було дивитися, як у фiльмi цю пiсню (у виконаннi Сергiя Белiкова) спiвiв один iз ув'язнених.

-- Нi, тво╖ очi бiди не можуть ско╖ти, -- покачав головою Iлля.

-- Та хто його зна╓, -- все так же сумно мовила дiвчина.

Бiда чи не бiда, а розвиток подiй стрiмко зростав. У травнi Марiя, йдучи вiд станцi╖ метро до платформ електричок, потрапила пiд раптовий дощик - парасольку з собою не взяла - i трохи намокла. Не дуже, звичайно, але i сукня, i ╖╖ розкiшне волосся були вологими. За пiвгодини сукня на травневому сонечку напевно висохне, а волосся ще швидше. Але, коли Марiя присiла на лавочцi поряд з Iллею, який вже чекав ╖╖, той пригорнув ╖╖ до себе й став носовичком помалу протирати волосся дiвчини. А та мовчала й ще сильнiше притискувалася до плеча Золотаренка. I мабуть нiчого дивного не було у тому, що це притискання в результатi завершилося мiцним i довготривалим поцiлунком - дiвчина просто вп'ялася у губи Iллi. А потiм вони довго сидiли мовчки, просто все так же обiйнявшись. ╥м тепер не потрiбна була навiть задушевна бесiда. Малишко жила у студентському гуртожитку, але Золотаренко нiколи у ╖╖ кiмнатi не бував, хоча це теж мiг бути один iз варiантiв усамiтнення. Та схоже, що нiхто з цi╓╖ пари про таке зараз i не думав - ╖м поки що достатньо було душевного тепла один одного. Так само було й цього разу - один лише поцiлунок замiнив ╖м довготривалi задушевнi бесiди.


* * *


Та нiщо не може тривати безкiнечно. У тому планi, що все та╓мне, колись ста╓ явним. Бесiди Золотаренка та Малишко i на кафедрi, i ╖х одночасна там вiдсутнiсть не минули непомiченими. Одного дня Золотаренко зiткнувся у коридорi з Семеновим, i той, привiтавшись, сказав:

-- Iлля Михайловичу, зайдiть до мене.

Золотаренко спокiйно зайшов у кабiнет завiдувача кафедрою, гадаючи, що розмова буде йти на робочу, навчальну чи наукову тему, як то було вже не раз. Але цього разу розмова набула зовсiм iншого вiдтiнку, хоча частково й була пов'язана з роботою.

-- Iлля Михайловичу, -- одразу взяв бика за роги Семенов, -- що у вас з Марi╓ю Малишко?

-- Вiдверто? -- пiсля тривалого мовчання й зiтхання вiдгукнувся Золотаренко.

-- Звичайно.

-- Як би ж то я сам це знав, -- знову зiтхнув Iлля.

-- Зрозумiло. I це дiйсно вiдверто. Коли й сам не розумi╓ш, що з тобою ко╖ться. Часом не так просто розiбратися у сво╖х почуттях...

-- Саме так, Миколо Васильовичу.

-- Я розумiю. Але ж ви й самi, мабуть, розумi╓те, що це просто аналог закоханостi студентки у свого викладача. Воно поступово минеться, пройде.

-- Бува╓, що й не проходить...

-- Бува╓ й таке, згоден з вами. Та я сподiваюсь, що ви подальшого розвитку подiй не допустите. Ввiчливо лише, щоб, не дай Господь, не зламати дiвчину.

-- Звичайно ж, Миколо Васильовичу. Тiльки так. Але ось тiльки як це зробити?.. Якби ви знали, скiльки я над цим голову ламаю. Я вам зiзнаюся. Я теж не безгрiшний, Марiя подоба╓ться менi.

-- Ну, це також не важко зрозумiти - Маша гарна дiвчина. Вона й менi подоба╓ться. Ну, не в тому планi... просто вона дiйсно гарна дiвчина. Я не можу вам у цьому докоряти, вас можна зрозумiти. Але надалi дiйсно цей вузол потрiбно розв'язувати. I дiвчину шкода, та й ви, мабуть, не збира╓тесь руйнувати свою сiм'ю.

-- Нi, не збираюся.

-- Отож бо й воно... Вибачте, але нiяко╖ поради я вам дати не можу. Я й сам не знаю, як все розставити на сво╖ мiсця. Це вирiшувати вам, i тiльки вам. I не слухайте нiчи╖х порад, якщо вони будуть. Вирiшувати ма╓те лише ви самi. Ось тiльки як?.. Я фактично повторив ваше ж запитання, але вiдповiсти на нього не можу. I кардинальних мiр тут бути не може - нiхто з вас кафедру не ма╓ права покинути, ви обо╓ потрiбнi нам. Так що подiбну думку, якщо вона вам приходила в голову, одразу ж вiдкиньте. Та це практично те ж саме, що рiзко все розiрвати, наслiдки можуть бути тими ж самими.

-- I це я розумiю. Тому й не знаходжу виходу. Якби ж хтось з самою Машею поговорив...

-- Виключено. Я з нею не можу говорити, у цьому разi краще за все вiдверта жiноча розмова. Але я не хочу пiдключати до цього питання i когось з наших викладачiв-жiнок. Тодi справа набере розголосу. I невiдомо ще що краще.

-- То так.

-- Отож. Так що розбирайтеся самi. Не рiзко, не швидко - раз i вiдрiзав - та все ж не затягуйте. Для iнших це питання закрите.

-- Я розумiю. Дякую. Я лише одного не можу зрозумiти - що Марiя знайшла у менi? Як ╖й може подобатись старий кульгавий дiд.

-- Ну, до дiда вам ще дуже далеко. Що ж до вподобань, то ви й самi, мабуть, зна╓те, що для бiльшостi жiнок головним ╓ не стiльки тiлесне, стiльки духовне. А з цим у вас повний порядок. Все, не будемо далi розвивати цю тему. Працюйте...i думайте, -- наостанок додав Семенов.

А далi у працiвникiв кафедри настала гаряча пора - складання курсових проектiв, залiки, iспити, дипломнi проекти, практика... Тимчасово зустрiчi Золотаренка та Малишко припинилися, вони обо╓ були зараз завантаженi навчальним процесом. А далi довга вiдпустка, можливо, все саме по собi поступово завершиться - саме так думав Iлля. Та саме по собi рiдко що завершу╓ться. Вже у наступному 1980-1981-му навчальному роцi наприкiнцi першо╖ декади вересня Марiя Малишко звернулася до свого наукового керiвника:

-- Iлля Михайловичу, я подивилася розклад - у вас завтра нема╓ занять. Давайте завтра зустрiнемося на нашому мiсцi, -- так вони вже давно називали насиджену ними лавочку на платформi електричок.

-- Машо, -- Золотаренко називав Малишко Марiчкою лише при ╖х та╓мних зустрiчах, -- а, можливо, не потрiбно... -- намагався заперечити Iлля.

-- Нi, потрiбно, -- доволi жорстко перебила його дiвчина. -- ╢ дуже серйозна розмова. Я вас дуже прошу, Iлля Михайловичу.

-- Гаразд. Не можу вiдмовити у тво╓му проханнi.

I вони зустрiлися на обумовленому мiстi, хоча до того часу Iлля довго ламав собi голову - що ж то за серйозна розмова? Але так нiчого й не надумав, а тому ╖хав на зустрiч з певною тривогою.

-- Iлля Михайловичу, -- пiсля коротко╖ мовчанки поволi розпочала розмову Марiя. -- Я повинна вам у дечому зiзнатися.

-- Слухаю, Марiчка.

-- Я зда╓ться закохалася, -- опустила очi Марiя.

Золотаренко не на жарт перелякався, гадаючи, що дiвчина зараз почне признаватися йому у коханнi. Невже справдяться його гадання стосовно серйозно╖ розмови? I що ж йому тодi робити, як вчинити?

-- I хто вiн? -- обережно запитав Iлля.

-- Ви його не зна╓те. Я познайомилася з ним випадково, коли вiдпочивала вдома. Вiн теж з нашого мiстечка, його звати Сергiй. I хоча мiстечко у нас не таке вже й велике, я його ранiше не знала. Сергiй на 4 роки старший за мене, отож у юностi ми не спiлкувалися, та й навчалися у рiзних школах. Вiн також при╖хав до батькiв на вiдпочинок, а працю╓ вiн зараз у Днiпропетровську, вiн iнженер на великому заводi. Я навiть не розумiю, чому вiн до цього часу неодружений, адже йому вже 28 рокiв. Та вiн каже, -- посмiхнулася Марiя, -- що просто не знайшов ще тi╓╖ сво╓╖ ╓дино╖...

-- То це ж добре, Марiчко! Я дуже радий за тебе, -- дiйсно радiсно видихнув Золотаренко.

-- Ви радi╓те тому, що ми надалi на цьому мiсцi ми вже, мабуть, не будемо бачитись? -- ображено запитала Малишко.

-- Марiчко! Ну як ти можеш таке казати. Я завжди був радий нашим зустрiчам i розмовам. Хiба я був коли-небудь з тобою не щирим?

-- Нi, у цьому ви ма╓те рацiю. Нещирим ви не були, я це добре вiдчувала, i вiдчуваю.

-- Я просто щиро радiю за тебе. Не повинна така гарна дiвчина бути одною. Та й вiк для замiжжя у тебе дуже пiдходящий.

-- Ну, про замiжжя мова поки що не йде. Але ми коха╓мо один одного. Це i я, та й Сергiй вже зна╓мо. Вибачте, я навiть мамi про це не казала, а вам розповiдаю, неначе сповiдуюсь.

-- I я дуже вдячний тобi за це. Адже ми не такi вже й чужi люди.

-- Так, i я вважаю, що ми вже не чужi. А тому й гадала, що ви мене зрозумi╓те. Iлля Михайловичу, можливо, я й вийду замiж у наступному чи пiзнiше роцi. Але я нiколи не забуду нашi зустрiчi й розмови. Повiрте менi.

-- Я вiрю тобi. Тому що й сам до кiнця сво╖х днiв буду пам'ятати цi зустрiчi й розмови. А ще наш поцiлунок. Адже я навiть собi не признавався, що трохи закохався у тебе.

-- Трохи?..

-- Так, Марiчка, вибач за вiдвертiсть, але трохи. Адже я кохаю i свою дружину, i дiтей.

-- Я розумiю. А тому не ображаюся на ваше "трохи", -- посмiхнулася дiвчина.

-- Так. Я ще раз повторюю, що я радий за тебе. Але тепер давай поговоримо про твою роботу. Ти що, покинеш аспiрантуру?

-- Нi, я ╖╖ обов'язково закiнчу. Нехай навiть i не захищусь - трохи часу я згаяла - але завершу. I тепер я намагатимусь якомога бiльше встигнути. Можливо, що й до передзахисту дiйде, хоча й навряд. Та ви однак залишитесь мо╖м науковим керiвником.

-- А якщо ти вийдеш замiж, то залишишся в Ки╓вi чи пере╖деш у Днiпропетровськ?

-- Скорiше за все, пере╖ду - нитка за голкою... Але й тодi ви залишатиметесь мо╖м науковим керiвником. Навiть заочно. Ви ж не вiдмовите менi у цьому?

-- Звичайно ж, нi! Дякую тобi за це прохання.

-- I якщо я буду захищатись не в Кивi, то ви при╖дете на мiй захист?

-- Аякже! Хiба може аспiрант чи здобувач захищатися без свого наукового керiвника. Навiть якщо ти будеш захищатись у Петропавловську-на-Камчатцi, то й туди я при╖ду чи прилечу. Ми вже з тобою тiсно по╓днанi. Нехай i не тiлесно, але духовно.

-- Гарно ви сказали. I я теж так гадаю, так воно i ╓. Ну, що, тепер будемо повертатися в iнститут? Про все головне, мабуть, переговорили.

-- Так, мабуть, що так. На жаль... -- зiтхнув Iлля.

-- О! На жаль... Тодi ви, можливо не вiдмовите менi в одному проханнi?

-- Тобi я нi в чому не можу вiдмовити. Слухаю тебе, Марiчко.

-- Ви казали, що будете пам'ятати нашi зустрiчi й бесiди. А ще поцiлунок... То може нехай буде ще один поцiлунок - прощальний, так би мовити?

-- Звичайно, -- зрадiв Iлля. -- Це буде гарна пам'ять про нашi романтичнi вiдносини.

-- Так, саме романтичнi вiдносини, -- iз щирою жалiстю промовила Марiчка, пiсля чого, як i у травнi, знову мiцно вп'ялася у губи Золотаренка. I вiн iз задоволенням вiдповiв ╖й тим же. Поцiлунок видався досить затяжним...

Ось так ця романтична iсторiя вiдносин Золотаренка й Малишко як несподiвано почалася, так само несподiвано й завершилась.


РОЗДIЛ 22


Вiд себе не втекти


Але особисто для Iллi Михайловича романтична iсторiя з Малишко несподiвано все ж мала сво╓ продовження. З часу розтавання Iллi Михайловича з Марi╓ю пройшло тижнiв три. Нi, вони, звичайно ж, не розсталися. Вони й надалi обо╓ працювали на кафедрi i нормально спiлкувалися, Золотаренко як i ранiше залишався науковим керiвником Малишко. Вони навiть зараз бiльше спiлкувалися, бо Марiчка тримала слово - вона почала активнiше займатися дисертацi╓ю. Та зараз вони спiлкувалися виключно у робочий час i на робочi теми. Тобто розлучення вiдбулося з прогулянками та бесiдами не за темою дисертацi╖. Тепер Iллi нiчого було затримуватися на роботi i вiн частiше став бувати вдома, та ще й часом порiвняно рано. I одного такого дня Надiя, прийшовши додому пiсля роботи й заставши там чоловiка, здивовано здвинула плечима:

-- Дивно!

-- Що дивно, Надюшо?

-- Дивно те, що ти вже вдома. I не перший вже день. А пару днiв тому взагалi на роботу не ходив. Ти цiлих два роки майже щоденно ходив на роботу, i повертався досить пiзно. Так само, як то було в НДI. Ну, я розумiю, що ти перший рiк звикав до порядкiв на кафедрi. Але таке вiдбувалося й у минулому роцi. Саме через це мене чомусь i диву╓ така рiзка змiна. Що трапилося? Надокучила вже робота в навчальному iнститутi? Признавайся.

-- Нi, не надокучила.

-- А що ж тодi трапилося?

Iлля замовк, щось обдумуючи, а потiм наважився:

-- Це не зараз, Надю, трапилося, а саме тодi. Тобто у минулому роцi, та частково й у цьому - навеснi.

-- Отуди тобi! I що ж тодi трапилося?

-- Так, тобi потрiбно, мабуть, взяти у руки якогось дубця.

-- Це ще навiщо?

-- Тому, що я завинив перед тобою. Зiзнаюся... -- зiтхнув Iлля.

-- Та-а-к... А ось з цього мiсця бiльш детально. Бити тебе я не збираюся.

-- Ну, що детально... Був у мене невеличкий флiрт.

-- Невеличкий, говориш. Протягом року чи пiвтора?

-- Та нi, менше. Та й не про час я мову вiв. А про те, що нiчого серйозного не було.

-- Як це так? А що ж тодi було?

-- Ну, просто прогулянки мiстом, розмови...

-- I все?

-- Практично так.

-- Так, Iлля, менi набридло витягувати з тебе кожне слово. Якщо наважився менi розповiсти, то розповiдай все нормально. I закохався ти, звичайно ж, у молоденьку студенточку?

-- Майже що так. Хоча iнiцiатива йшла не вiд мене. Та це з мене провини не знiма╓. Просто це вже не студентка, хоча нещодавно такою була, а вже асистент кафедри, аспiрантка. Я ╖╖ науковий керiвник.

-- А-а, зрозумiла. Закоханiсть студентки у свого викладача? Типова iсторiя. Але ж вона не була тво╓ю студенткою.

-- Так, звичайно ж, не була. Але я як би став ╖╖ викладачем, тобто науковим керiвником.

-- Он воно що. Я колись так радiла, що ти перейшов у навчальний iнститут. Та тепер бачу, що я передчасно радiла. Я тодi якось навiть не подумала про те, що ти будеш працювати не просто в оточеннi студентiв, але й студенток.

-- Ну, жiноча стать на любiй роботi ╓.

-- А якраз на тво╖й, наскiльки я знаю, жiнок не було.

-- Саме у нашому вiддiлi дiйсно не було, а взагалi-то в НДI вони були.

-- Та-а, скiльки ╖х там було. Гаразд, повернемося до тво╓╖ аспiрантки I вона гарна дiвчина?

-- Гарна, -- чомусь зiтхнув Iлля.

-- О, зiтха╓ш. Тобто за нею зiтха╓ш?

-- Та нi. Все вже закiнчилося. Вона закохалася у чоловiка, який ╖й бiльш пара.

-- А ти жалку╓ш?

-- Нi, навпаки радiю. I за не╖ радiю, i радiю, що ситуацiя розрядилася. Вона менi, звичайно, подобалася, я навiть майже закохався в не╖. Це почалося не одразу. Ми з нею часто спiлкувалися, я маю на увазi по науковiй роботi. Ну, i поступово розпочався цей флiрт. Чи я навiть не знаю, як його назвати, тому що, повторюю, нiчого серйозного не було.

-- А не дуже серйозного?..

-- Ну-у, був один поцiлунок. Нi, два.

-- То один чи два? Щось дуже вже мало для такого термiну.

-- Два. Один був спонтанний, а iнший - плановий.

-- О! А це вже цiкаво. Спонтанний - це я добре розумiю. А що таке плановий?

-- Прощальний.

-- Ось тепер зрозумiло. I вiн дiйсно прощальний?

-- Так.

-- Ну, що ж. Бити я тебе, як казала, не буду. Як то кажуть, повинну голову меч не сiче. А крiм того, якби били когось за однi лише поцiлунки, та ще й усього за два - якщо це правда - то, наприклад, бiльшiсть артистiв щодня у синцях ходили б. Скiльки ╖м цiлуватися доводиться з чужими жiнками чи чоловiками. Та ще й дублi у них пiд час зйомок ╓... Але сам факт твого, так званого флiрту, менi дуже непри╓мний. Не чекала я цього вiд тебе.

-- Я й сам такого не чекав. Можливо це вiдбулося тому, що у мене в юностi, в школi фактично не було закоханостi. Про армiю я вже й не кажу, але i в iнститутi у мене з дiвчатами практично не було романтичних вiдносин, -- зiтхнув Iлля. -- Тобто це схоже на щось таке, що свого часу я цей етап життя задарма згаяв, недокохав, так би мовити. Ось воно зараз i проявилося.

-- Навряд чи. Це бiльше схоже просто на кризу середнього вiку.

-- Яку ще кризу? Що, я вже такий старий?

-- Справа не в старостi, -- розсмiялася Надiя. -- Вона тут нi до чого. Середнього вiку - ма╓ться на увазi вiк саме за 40 рокiв. ╢ такий медичний термiн - криза середнього вiку.

-- Так тож у жiнок. Як то кажуть: сорок рокiв - бабiй вiк.

-- Натяка╓ш на мiй вiк?

-- Борони Боже! Просто ╓ ж така приказка.

-- Гаразд, ясно. Та мова йде не лише про жiнок, але й про чоловiкiв. Одного разу в життi кожно╖ людини наста╓ такий перiод, коли все вста╓ з нiг на голову. Поняття "криза середнього вiку", або "криза середини життя", можна охарактеризувати як фiзiологiчний i психологiчний дисбаланс, коли обсяг проблем, якi звалилися раптово на плечi людини в самому розквiтi сил, ставить ╖╖ в глухий кут. Людина в цьому станi не здатна тверезо i адекватно оцiнювати сво╓ становище. Вона або впада╓ в безпросвiтну депресiю, або гарячково намага╓ться заповнити сво╓ життя чимось су╓тним, часом додаючи собi цим нових проблем. Трапля╓ться це в вiцi 30-50 рокiв. Криза середнього вiку у чоловiкiв, як i у жiнок, пов'язана з початком гормонально╖ перебудови, медики називають це початком "iнволюцi╖". Вся ендокринна система змiню╓ться, починаються змiни навiть в судинах. Настрiй пада╓, або ж ста╓ нестiйким, можуть бути як спалахи гнiву, так i меланхолi╖. Може також вже з'являтися "пузце", та й взагалi, зайва вага.

-- Хм, цiкаво. А я гадав, що це стосу╓ться лише жiнок.

-- Нi. З жiнками якраз дещо простiше, там все вiдбува╓ться бiльше на фiзiологiчному рiвнi. А з чоловiками якраз складнiше. У чоловiкiв, що досягли 40-го вiку, почина╓ пропадати сексуальний потяг. Розмова йде не про iмпотенцiю. Просто у представникiв сильно╖ статi бажання почина╓ виникати набагато рiдше. В юностi чоловiки мають значний iнтерес до дiвчат i речей, пов'язаним з близькiстю. Це цiлком нормально, проте з вiком цей сексуальний потяг поступово зменшу╓ться. Деякi чоловiки ставляться до цього абсолютно спокiйно. Вони перемикають власнi iнтереси на щось нове i знаходять цiкавi заняття. Однi починають захоплюватися автомобiлями i технiкою, iншi вважають за краще полювання або риболовлю. А ще сорокарiчнi чоловiки намагаються вiдновити згасаючий сексуальний потяг за допомогою молоденьких дiвчат. Деяким чоловiкам у цьому вiцi ста╓ все важче знайти спiльну мову з дружиною, тобто з жiнкою свого вiку - i в спiлкуваннi, i в лiжку, отож i почина╓ться пошук бiльш молоденьких, але i вони часом не приносять очiкуваного успiху. I це ста╓ початком духовно╖ кризи: розумiння, що життя вже наполовину прожите, а багато мрiй ще не збулися i вже не збудуться. Розумнi ловеласи балуються на сторонi, проте залишати сiм'ю не поспiшають. Чоловiки, якi стежать за собою - не лише зовнi - переживають цю кризу нормально i швидко приходять в норму. А ось у iнших проявля╓ться депресiя, спустошенiсть, жалiсть до себе, вiдчуття пригнiченостi i безглуздостi життя, змiна цiнностей. I цi головнi супутники кризи середнього вiку у чоловiкiв здатнi вибити грунт з-пiд нiг навiть у само╖ успiшно╖ людини i розбити мiцну сiм'ю. Чоловiк у розквiтi сил може без видимих причин впасти в депресiю, кинути хорошу роботу, замкнутися в собi, завести молоду коханку або, й того гiрше, пiти з сiм'╖.

-- Навiть так?

-- Бува╓ й саме так.

-- А ти зна╓ш, я щось чув про це, та не звернув увагу. У нас на кафедрi якось розмовляли дво╓ мо╖х колег, приблизно такого ж вiку, як i я. Жiнок на той час на кафедрi не було, а тому чоловiча бесiда була досить вiдвертою. Я так, лише кра╓м вуха слухав, зайнятий сво╖ми справами. I один з колег розповiдав, що у ньому вiдбулися якiсь змiни - нiбито прокида╓ться вiн одного разу раннiм весняним ранком, пiдходить до розчиненого вiкна, i раптом розумi╓: щось не так - його бiльше не раду╓ нi роздивляння дiвчат в коротких спiдничках, нi весняний вiтерець. Нема╓ у нього в душi нiякого пориву, i нiчого не хочеться - нi пити, нi гуляти, нi навiть романи крутити. I вiн задумався, що ж з ним таке сталося? Адже вiн завжди дотримувався приказки про те, що справжнiй чоловiк любить м'ясо, вогненну воду i жiнок. А сьогоднi йому нiчого цього не потрiбно. А потрiбно щось, чого вiн i сам не зна╓. Я тодi думав, що це просто чоловiчi ба╓чки. А воно виходить, що й справдi таке може бути. Ну, у мене поки що такого, слава Богу, нема╓.

-- Тобто, -- розсмiялася Надiя, -- тобi вже ще подоба╓ться роздивляння дiвчат в коротких спiдничках?

-- А чом би й нi, -- й собi розсмiявся Iлля. -- Я поки що дi╓вий чоловiк. Можу звертати увагу й на дiвчат. Просто звертати увагу, оку при╓мно бачити красу.

-- I все? -- смiялася дружина. -- I нiяких помислiв чи намiрiв у тебе при цьому нема╓?

-- Ну, намiрiв точно не ма╓. А помисли... - бiс його зна╓. Та годi про це. Я визнаю, що зробив помилку у життi. Та воно якось так несподiвано сталося...

-- Ну, нема╓ у свiтi людей, якi б не робили помилок. Але однi з них каються i намагаються не повторяти подiбних помилок, iншi ж - навiть не думають про каяття i продовжують грiшити.

-- А грiховнi думки, намiри? Помисли, про якi ти тiльки-но казала?

-- Ну, -- посмiхнулася Надiя, -- якби людей засуджували за грiховнi думки чи намiри, то, мабуть, у свiтi переважали б не будiвлi для житла чи виробництв, а виправнi колонi╖. У молодостi, я не можу сказати за дiвок, а вiдсоткiв 90 парубкiв, якби ╖х осуджували за самi лише ╖хнi помисли, точно були б засудженi. Хоча... хто може сказати, що у них були такi вже й грiховнi думки чи помисли. Що не кажи, а основний iнстинкт подолати людинi не так-то й просто. Адже людиною рухають 3 основнi його iнстинкти: це сексуальний iнстинкт, iнстинкт влади i iнстинкт самозбереження. Використовуючи цi iнстинкти, можна пiдпорядкувати собi волю людини i манiпулювати нею. А також можна з ╖х допомогою стимулювати себе на досягнення великих цiлей. При цьому психологи вважають найслабшим iнстинктом, iнстинкт самозбереження, ставлячи, мабуть, на перше мiсце сексуальний iнстинкт.

Це була думка саме Надi╖ Золотаренко, хоча деякi люди вважали й дещо по-iншому. Ставили, наприклад, iнстинкт самозбереження навпаки вище iнших, вважаючи його основним. Мотивували вони це тим, що як сексуальний iнстинкт, так i iнстинкт влади, мають основу в iнстинктi самозбереження, який вiдповiда╓ як за власне вiдтворення, так i за максимальну безпеку. Наприклад, для чого людинi потрiбна влада, як не для бiльшо╖ безпеки, а сексуальний iнстинкт, ╓ нiщо iнше, як необхiднiсть продовження свого роду, що також можна вважати iнстинктом самозбереження.

-- Та й хто може сказати, якi думки грiховнi? -- продовжувала Надiя. -- I, взагалi, як можна ╖х заглушити? Адже вони ╓ в кожнiй людинi. Якщо з'явився грiховний помисел i ти його вiдразу вiдкинув - це ще не ╓ грiхом, але якщо ти цей помисел мусу╓ш в сво╖х думках, якщо не поспiша╓ш вiд нього вiдмовлятися - це вже грiх. А взагалi-то грiшнi думки вiдвiдують всiх i за всiх часiв... Наприклад, заборонений плiд - солодкий! А людинi завжди хочеться солоденького... Якщо у чоловiка нiколи не виникали грiшнi думки, зокрема сексуальнi, то вiн, мабуть, асексуал? -- Асексуали - люди, якi не вiдчувають статевого потягу. -- Так, гаразд. Щось я сьогоднi розговорилася... Давно такого не було. То ти менi дав для цього привiд. Та я дуже сподiваюся, що надалi таких привидiв, подiбних причин для розмови не буде. А взагалi-то цiкаво було б поглянути на ту iншу причину сьогоднiшньо╖ розмови - на джерело твого флiрту.

-- Воно тобi потрiбно?.. Дiвчина як дiвчина. А взагалi, розмова у нас сьогоднi вiдбулася дуже цiкава. Особливо про кризу середнього вiку, та ще й у чоловiкiв. Менi це й невiдомо було.

Та це й не було дивним. В СРСР намагалися оминати проблему середнього вiку, особливо у чоловiкiв, хоча в 70-тi роки рiвень розлучень в кра╖нi доходив до 40 %. А ось пiзнiше на цей аспект життя людини почали звертати пильну увагу. Значно пiзнiше, вже на початку ХХI-го столiття вiдомий росiйський психолог Олена Новосьолова про це дуже добре напише в сво╖й книзi-лекцi╖ "Чоловiчi кризи. Як ╖х пережити жiнцi, яка поруч". Новосьолова з 18-ти рокiв, паралельно з навчанням, працювала вiйськовим кореспондентом. Завдяки службовим вiдрядженнями об'╖здила всю кра╖ну, опублiкувала понад 500 статей у вiйськових газетах. Вона закiнчила фiлософський факультет МДУ, стала успiшним психологом, але пiзнiше в сво╖ 32 роки поступила ще й до Вищого психологiчного коледжу при Росiйськiй Академi╖ наук. Далi вона стане одним з небагатьох росiйських фахiвцiв, якi розвиватимуть область чоловiчо╖ психологi╖ як окремий напрямок. З 1995-го року працюючий психолог Олена Новосьолова стане ще й штатним консультантом по психологi╖ однi╓╖ з сильних фракцiй Державно╖ Думи. Крiм того, вона буде вести передачi на радiостанцi╖ "Срiбний дощ", а на завершення стане автором бестселера "Альфа-самець".

Олена вiдзначатиме, що вiк настання кризи варiю╓ться вiд 37 до 42 рокiв - це один з найбiльш важко пережитих перiодiв в життi чоловiка. Його ще iнодi називають "сороковими фатальними". А Iлля Золотаренко знаходився якраз в цьому вiковому промiжку. Хоча iнодi у частини чоловiкiв цей кризовий вiк зсува╓ться у бiк збiльшення - все залежить вiд емоцiйного стану людини. То що ж таке криза середнього вiку у чоловiкiв i як ╖╖ пережити з мiнiмальними руйнуваннями? Iнодi говорять, що криза середнього вiку у чоловiкiв - це коли коханка нiчим не вiдрiзня╓ться вiд дружини ... Але це занадто вже примiтивне судження.

Так ось на що стане вказувати Олена Новосьолова. Вона говоритиме, що, по-перше, це вiк пiдведення пiдсумкiв. Якщо чоловiк вважа╓ себе до 40 рокiв успiшним, тобто його соцiальнi амбiцi╖ задоволенi, то вiн - переможець. А переможцю потрiбнi нагорода i п'╓дестал, i бурхливi оплески, i захопленi погляди. Чоловiк - герой! Сiм'я у нього в порядку, все на сво╖х мiсцях. Роль глави сiм'╖ вiн викону╓, на його думку, вiдмiнно. У нього ╓ захоплення, сво╓ коло спiлкування, зовнiшнi атрибути успiху. Свiт просто зобов'язаний захоплюватися його досягненнями. I хто ж населя╓ цей свiт? Дружина, яка пройшла з ним весь шлях його становлення, бачила i "розбитий нiс", i вiдчай? Вона давно перестала хвалити чоловiка i захоплюватися ним, а до його успiхiв ставиться як до чогось цiлком природного. Скаже часом: "Ти молодець! Треба б ще ось це..." - i продовжить спокiйно розмову про сiмейнi потреби. Та не тi це "мiднi труби", яких жада╓ чоловiче самолюбство, ох, не тi!

То хто ж оцiнить подвиг героя? Хто буде дивитися на нього закоханими очима, повними захоплення i захвату? Ви це теж прекрасно зна╓те! Молоденькi жiнки, полоненi образом "альфа-самця". I справа тут не в тому, що чоловiка потягло розмiняти "стару сорокарiчну дружину на двi молоденьких по двадцять рокiв". I не в тому, що вiн зiпсований або розбещений. Йому успiх потрiбен як повiтря! А дружина не поспiша╓ з лавровим вiнком - або з'явля╓ться невчасно i недоречно. А навколо так багато захоплених дiвчат... "Якщо не зараз, то коли?" -- дума╓ чоловiк. Йому не да╓ спокою питання: "Чого я коштую в життi?" -- I вiдповiдi людина шука╓ не у колег i друзiв, це пройдений етап. Йому потрiбно захоплення жiнок. Тепер для нього головне - ставлення до його могутньо╖ особистостi.

До голоду визнання домiшуються страхи. Сорок - це не двадцять i не тридцять. Чоловiк розмiняв п'ятий десяток. Невiдомо, скiльки залишилося чоловiчого життя, де ж трiумф? Та ще й тiло пiдказу╓: молодiсть витiка╓, як пiсок крiзь пальцi. Починають бешкетувати легенi, печiнка, судини, шлунок, серце... Чоловiк несподiвано розумi╓, що старiсть не за горами, що все краще залишилося позаду, що скоро вiн почне втрачати сили, що нiчого не можна повернути назад, що вiн старi╓. Першi ластiвки еректильно╖ дисфункцi╖ довершують похмуру картину. Чоловiк ста╓ замкнутим, роздратованим. Дивиться на себе в дзеркало: начебто ще нiчого, старий. А в головi стука╓: "Скоро станеш старим i немiчним. Поспiшай, поки ╓ порох в порохiвницях". I вiн поспiша╓...

Та не все так просто. Тому, що, як багато хто вважа╓, нiколи жоден чоловiк думати так, як описано в книзi (про похвалу, трiумф, нагороди, п'╓дестал тощо), не буде. А якщо такi i знайдуться (в сво╖й меншостi), то це чоловiки, у яких, як то кажуть, "дах по╖хав". Все розшифрову╓ться досить просто, все було б абсолютно всiм зрозумiло, якби в текстi Новосьолово╖ було додано всього лише 3 слова. Цi слова такi: пiд час кризи середнього вiку чоловiки так думають i ведуть себе на пiдсвiдомому рiвнi. Тодi все сходиться. I, швидше за все, цi слова упущенi не випадково, навряд чи навiть початкiвець психолог мiг би не подумати про пiдсвiдоме мислення людини. Автор, швидше за все, спецiально згустив фарби, щоб бiльше зацiкавити читача або слухача, тим паче жiночу аудиторiю, яка, як вiдомо, завжди дуже чутлива до слiв.


* * *


Восени цього року почав бiльш плiдно працювати над сво╓ю науковою роботою i сам Iлля Михайлович - просто у нього тепер з'явився на це час. Нi, два роки даремно не пропали, але, поклавши руку на серце, потрiбно сказати, що зроблено було мало. I тепер Золотаренко, як i його аспiрантка, намагався надолужити згаяне. Хоча в цiлому минулий завершальний рiк 70-х закiнчився успiшно. Та й весна нового десятилiття нiяких змiн в цей обiг не внесла. Вона тiльки перiодично нагадувала, що до закiнчення аспiрантури Марi╖ Малишко з кожним днем залиша╓ться все менше часу. На зимовi канiкули Марiя взяла частину сво╓╖ вiдпустки i майже на 2 тижнi кудись зникла. Куди вона подiлася, догадувався хiба що лише ╖╖ науковий керiвник. Та повернувшись (скорiш за все, з Днiпропетровська), вона знову активно включилася у виконання затвердженого плану аспiрантури, хоча й розумiла вже, що однак у нього не вкладеться. Так воно й сталося. В цiлому аспiрантура була закiнчена начебто нормально, але дисертацiйна робота поки що була ще не завершена. Не була призначена й дата попереднього захисту, хоча в цiлому всi глави роботи (включаючи результати експериментальних робiт i висновки) були готовi. Потрiбно було лише завершити друкування ще, мабуть, з третину ╖╖, оформити належним чином i подавати на засiдання кафедри. А далi вже по iнстанцiям до попереднього захисту.

Перед тим, як вже йти у лiтню вiдпустку на прогулянцi в iнститутському парку - та╖тися було вже нi до чого (просто прогулянка у вiльний час) - у Марi╖ вiдбулася розмова з ╖╖ науковим керiвником. Iнiцiював розмову Золотаренко, та Малишко була готова до такого повороту подiй.

-- Так, Марiчка, якi тво╖ подальшi плани? Ой, може менi вже не так тепер до тебе звертатися - не Марiчка, а Марiя чи Маша?

-- Нi, вам можна i Марiчка, -- посмiхнулася дiвчина, та потiм стала серйозною, навiть трохи сумною. -- I вам, i менi це буде добра згадка.

-- Оп-па! А чому згадка? Ти збира╓шся покидати нас, тобто кафедру?

-- Мабуть, що так. Та не назавжди.

-- Як це?

-- Я десь в серединi серпня виходитиму замiж. Пропозицiя менi вже зроблена, i я вiдповiла згодою.

-- Поздоровляю тебе!

-- Е, нi. Так просто iз замiжжям не поздоровляють.

-- Та я ж поздоровляю тебе поки що лише з освiдченням твого судженого тобi у коханнi, i вашою згодою на шлюб.

-- Я розумiю. Гаразд. Тодi дякую. Але я бажаю, що ви мене поздоровила особисто у день весiлля. Це для вас сприйнятливо?

-- Ти мене запрошу╓ш на сво╓ весiлля?

-- Так, але теж поки що попередньо. Дещо пiзнiше ми з Серьожею вишлемо вам офiцiйнi запрошення.

-- Дякую за таку увагу. З кафедри ще хтось буде?

-- З кафедри я запрошую лише вас i Миколу Васильовича. А ще буде моя подруга по iнституту, вона киянка, отож живе i працю╓ в Ки╓вi, теж незабаром збира╓ться замiж. Вона точно буде, бо ма╓ стати мо╓ю дружкою. А ось чи погодиться при╖хати на мо╓ весiлля Семенов, я навiть не знаю. О, я забула сказати, що весiлля плану╓ться провести в Днiпропетровську.

-- Ну, це я й так зрозумiв.

-- Так, ви це зна╓те. Так ось, якщо Семенов менi вiдмовить, та ще й ви, тобто не буде нiкого з кафедри, то для мене це стане катастрофою.

-- Я тобi не вiдмовлю. Я вже зараз це кажу, i на весiллi буду обов'язково. Як може аспiрантка виходити замiж без свого наукового керiвника, -- пошуткував Iлля.

-- Ну, на той час ви вже не будете мо╖м науковим керiвником.

-- Як то так! -- жартiвливо нахмурив брови Золотаренко. -- А хто рiк тому казав менi, що я залишусь для тебе заочним керiвником?

-- Ой, i правда, -- засмiялась Марiя. -- Я й забула. Отож ви точно будете?

-- Точно. У мене лише до тебе ╓ одне запитання. А можна менi при╖хати до тебе на весiлля з дружиною? Вона хотiла бачити тебе.

-- Бачити мене? -- перелякалася Марiя. -- А вона зна╓ про мене?!

-- Зна╓.

-- Ви що, все ╖й розповiли?

-- Ну, не все, але розповiв.

-- I що? Як вона це сприйняла?

-- А нiчого. Звичайно, розмова була важкою... Але, як бачиш, я живий i здоровий.

-- I ви що, розповiдали ╖й все пiсля кожного нашого сумiсно проведеного дня?! -- з образою сполохалася Марiя.

-- Та нi. Ну ти що! Розповiв вже тодi, коли нашi зустрiчi припинилися.

-- А що ж ви розповiли? I про нашi поцiлунки теж?!

-- I про поцiлунки теж. А ще й те, що я трохи закохався у тебе. Вибач за слово трохи, але такi реалi╖.

-- Та ви що?! I вона вам пробачила?!

-- Пробачила. Сказала, що за поцiлунки не судять. Навела менi приклад з артистами.

-- Вона у вас дивна жiнка... -- повiльно тягнула Маша. -- Я б так, напевно, не змогла.

-- А я гадаю, що змогла б. Якщо коха╓ш... - в життi всяке трапля╓ться.

-- То так, ви, мабуть, ма╓те рацiю. Та однак, вiдчуваю, що ваша дружина гарна людина, як i ви самi. Гаразд, при╖жджайте з дружиною. Можливо, то навiть на краще - побачить, що ваша, так би мовити, колишня пасiя дiйсно виходить замiж.

-- Вона в це й так повiрить, якщо я ╖й повiдомлю. Вона просто хотiла побачити тебе, яка ти. Адже я ╖й сказав, що ти дуже гарна.

-- Так i сказали? -- посмiхнулася, i доволi радiсно Малишко.

-- Так i сказав. А хiба я сказав неправду?

-- Не знаю. Вам краще знати, -- вже зашарiлася Марiя. -- А як звати вашу дружину? Це щоб у запрошеннi до не╖ звернутися, -- пояснила вона.

-- Надiя Степанiвна.

-- Добре, я запам'ятаю.

-- Так, Марiчко, з тво╖м весiллям ми питання начебто з'ясували. Повернемося до справ насущних. Коли у тебе буде готова робота до переднього захисту?

-- Я планую, що у жовтнi. Я ще влiтку трохи над нею попрацюю. А потiм вже не до не╖ буде - пiдготовка до весiлля, саме весiлля, медовий мiсяць... -- знову зашарiлася дiвчина.

-- Так, це я розумiю. Якщо на жовтень, то це дуже добре. Можна навiть i на листопад, якщо не встигатимеш, але не пiзнiше цього року. А де передзахист плану╓ш проводити?

-- Як це де? Звичайно ж, на нашiй кафедрi, на мо╖й скоро вже колишнiй кафедрi, -- сумно зiтхнула Марiя. -- I захищатися я теж планую на кафедрi. Тобто на спецiалiзованiй Радi при нашiй кафедрi, у КПI. Я ж казала, що не назавжди покину вас.

-- А оце здорово! У цьому питаннi ти просто молодець. Тодi i я, i Микола Васильович заздалегiдь пiдготу╓мо питання про твiй передзахист. Звичайно, за домовленiстю з тобою. Я знайду тобi гарного опонента. Запишеш номер мого, а може, й Семенова домашнього телефону. I будемо на зв'язку. А потiм вже будемо домовлятися й про сам захист. Ти вiрно вирiшила - краще це робити там, де ти навчалась, працювала, де тебе всi знають.

-- А я так i гадала.

-- Ото ж я й кажу, що ти молодчина! Бо мiг бути як варiант i Днiпропетровськ, тим паче, що твiй майбутнiй чоловiк працю╓ там на серйозному пiдпри╓мствi.

-- Нi-нi. Ми це питання з ним обговорювали i одностайно вирiшили, що захищатися я буду саме в КПI. На мiй захист i вiн при╖де в Ки╖в, як вже мiй чоловiк.

-- То правильно. I щоб ти обов'язково захистилася у першiй половинi наступного року... бо потiм тобi може бути вже й не до дисертацi╖.

-- Чому це не до дисертацi╖? Я й у замiжжi можу над нею працювати.

-- Справа не в цьому, -- посмiхнувся Золотаренко. -- Розумi╓ш, Марiчко, у шлюбi часом з'являються дiти.

-- О!.. Он ви про що. Так, i у цьому ви ма╓те рацiю. Тодi, мабуть, з дисертацi╓ю й справдi доведеться поспiшати. Нiчого, я все спланую.

-- Сплану╓ш народити дитинку? -- продовжував посмiхатися Iлля.

-- Iлля Михайловичу... -- зашарiлася Марiя та майже одразу, задиркувато глянувши в очi спiврозмовнику, промовила, -- а що, i це також.

-- Правильно, молодець. У нас, в СРСР все планове - планова система господарювання. А сiм'я це теж господарство, та ще й яке. -- Та потiм вiн змiнив свiй жартiвливий тон на серйозний i завершив. -- Ну що ж. Тепер ми з тобою теж всi питання обговорили. Отож, за справу. Менi й самому теж потрiбно активiзувати роботу над сво╓ю дисертацi╓ю. Але й про твою я забувати не буду.


* * *


На початку липня, перед тим, як основна маса спiвробiтникiв кафедри мала йти у вiдпустки, Золотаренка запросив до себе у кабiнет завiдувач кафедрою.

-- Так, Iлля Михайловичу, ваша аспiранта навчання завершила. Проте завершила не так, як нам би того хотiлося - дисертацiя у не╖ поки що не готова. Я чудово розумiю, що нiчого страшного у цьому нема╓, але мене цiкавить питання - коли вона все ж буде готова.

-- Попереднiй захист вiдбудеться ще у цьому роцi.

-- Це точно? Я розмовляв з Марi╓ю, вона теж сказала менi майже те саме. Та чи це насправдi так? Тим паче, що йдуть чутки про те, що вона збира╓ться виходити замiж.

-- Це насправдi так. I я, i Марiя за сво╖ слова вiдповiда╓мо.

-- То добре. Я вiрю вам. Передзахист вiдбудеться у нас?

-- Звичайно.

-- А ви не зна╓те, Марiя виходить замiж за киянина чи за iногороднього. Адже стосунки у вас дружнi, хоча попереднi успiшно завершенi, i без кардинальних рiшень. Даруйте, це я так, до слова.

-- Нiчого, все нормально. Якщо Марiя не афiшу╓, за кого виходить замiж, то вона ма╓ на це право. I я начебто не маю права розголошувати ╖╖ та╓мницi. Та вам я скажу, знаю, що ви зайвого слова нiкому не скажете - Маша виходить замiж не за киянина. Вона полишить Ки╖в i кафедру. Пере╖жджатиме у Днiпропетровськ. Я це кажу ще й тому, щоб ви були до цього готовi.

-- А трясця тобi! А це вже не дуже добра новина. Гарну викладачку кафедра втрача╓. А у нас i так колектив майже чоловiчiй - жiнок обмаль. Ну, та що тут вдi╓ш. Я однак радий за Малишко, та й Днiпропетровськ чудове мiсто, i теж на Днiпрi. Ну, що ж, нехай ╖й там щастить, а головне щастить у шлюбi - вона на це заслугову╓.

-- Миколо Васильовичу, а можна запитання з цього приводу?

-- Звичайно.

-- А якщо Малишко запросить вас на весiлля, ви по╖дете?

-- А вона може мене запросити на весiлля?

-- Скажу вiдверто - не може, а обов'язково запросить. I у мене прохання - не вiдмовляйте ╖й.

-- Оце то так... Та воно, мабуть, так i мало статися. Те, що вона запрошу╓ i вас, я не сумнiваюсь. А ще кого?

-- Бiльш нiкого.

-- О! Тодi це з ╖╖ боку велика повага до мене. Тодi менi точно потрiбно бути присутнiм. А на коли намiчено весiлля? Це важливо, щоб спланувати свою вiдпустку. Чи весiлля буде восени?

-- Нi, не восени, саме влiтку. Точно╖ дати я не знаю, але Маша казала, що в серединi серпня. Я тому й завiв з вами цю розмову, щоб ви, якщо дасте згоду на при╖зд на весiлля, спланували вiдпустку.

-- Все нормально. Ми з дружиною планували на пару тижнiв з'╖здити на море, та до середини серпня ми точно повернемося. Так що на свадьбi у Марi╖ я точно буду. Даю слово.

-- Дякую. Вона буде дуже рада. Вона вас дiйсно поважа╓.

-- Гаразд, досить лiрики. А тепер скажiть менi, вельмишановний Iлля Михайловичу, -- трохи ущипливо запитав завiдувач кафедрою, -- а як справи з вашою дисертацi╓ю?

-- Ще гiрше, нiж у мо╓╖ аспiрантки, -- зiтхнув, розвiвши руки, Золотаренко. -- До попереднього захисту менi дуже й дуже далеко.

-- I чому? Бо ви обо╓ гаяли час.

-- Ви зна╓те, я не можу сказати, що то був згаяний час.

-- Я розумiю. Даруйте менi. Я трохи погарячкував з цi╓ю фразою. Але все ж, у чому справа?

-- Ви зна╓те, ╓ багато чого. ╢ причини, звичайно, й суб'╓ктивнi, але ╓ i об'╓ктивнi. У тому числi й те, що менi довелося трохи змiнити напрямок сво╖х дослiджень, в основному теоретичних. Не кардинально, та все ж. Та й докторська дисертацiя - це не кандидатська, у нiй кожне слово вагоме. Доводиться писати, закреслювати, переписувати, знову закреслювати й знову писати.

-- Менi це добре вiдомо. Але, все ж, коли ви ╖╖ плану╓те завершити?

-- Ну, ранiше я ставив собi мету вкластися у 10 рокiв.

-- Та ви що! Ну й плани у вас! Нi, таке, батенька, аж нiяк не годиться. Я бачу, що вас потрiбно ще бiльше пiдганяти, нiж вашу аспiрантку. Отож, ще 2-3 роки, i край. Ну, максимум чотири. У мене на вас великi плани.

-- Якi ще плани?

-- Дiзна╓теся, як станете доктором наук. Так, з осенi закочуйте рукави, i берiться за справу. Будете доповiдати про стан вашо╖ роботи над дисертацi╓ю на засiданнях кафедри по 3-4 рази на рiк. Я тепер з вас не злiзу.

-- Ото дякую, -- iронiчно посмiхнувся Iлля.

-- Дякувати будете, коли захиститеся. Все, розмова завершена.


* * *


Та розмова з завiдувачем кафедрою не була даремною. Iлля Михайлович навiть у сво╖й немалiй викладацькiй вiдпустцi частину вiдпочинку присвятив роботi над дисертацi╓ю. Вiдбулося це тодi, коли сiм'я Золотаренкiв вiдпочивала на дачi. Надiя останнi роки брала вiдпустку виключно лiтом. У дитячих лiкарiв це було можливо, тому що завантаженiсть на роботi у цей час була невеликою - влiтку дiти майже не хворiли, вони переважно оздоровлюються на дачах, у бабусь з дiдусями чи на морi. Та на дачi Надiя вiдпочивала не так вже й довго, тому що до цього вся сiм'я Золотаренкiв 2 тижнi провела ще й на морi. I це була, як вони сподiвалися, остання ╖х по╖здка на море громадським транспортом - одержавши вiдпускнi та доклавши заощадженi грошi Iлля з Надi╓ю, як то ранiше й планували, купили власний автомобiль - "Жигулi" ВАЗ 21063 (а фактично варiант все тi╓╖ ж iталiйсько╖ моделi "Fiat 125" 1967-го року випуску). Аналогiчна версiя машини - Polski Fiat 125p - випускалася за лiцензi╓ю ще й у Польщi. Власний автомобiль давно вже нiкого не дивував. Iз родини Золотаренкiв не було поки що власно╖ легково╖ машини у сiм'╖ Петра та Василя - тому за його польотами все, мабуть, на це не хватало часу. Хоча останнiм часом i вiн вже планував обзавестися таким зручним засобом пересування - на вiдносно не великi вiдстанi, бо пiлот Василько вимiрював зараз вiдстанi не десятками кiлометрiв, а тисячами.

Придбати автомобiль Золотаренкам (щоб прискорити купiвлю) трохи посприяв батько Наталi╖. Права Iлля вже мав. Цього навчального року, вiльний вже вiд зустрiчей з Марiчкою, вiн ходив на спецiальнi курси з пiдготовки водi╖в категорi╖ "В", якi iснували при iнститутi. Та нормально╖ водiйсько╖ практики вiн ще не мав, а тому вирiшено було поки що не ризикувати. А ось на дачу всi╓ю сiм'╓ю вони вже ╖здили на власному автомобiлi - то буда чудова практика водiння автомобiля на вже доволi завантажених вулицях мiста. Отож, вiдпочинку у Iллi було багато - вiн i працював над дисертацi╓ю здебiльшого, коли дружина вже вийшла на роботу.

Та ось настав i день весiлля Марi╖ Малишко. Вiдбулося воно у суботу 22-го серпня. Були на весiллi i Семенов з дружиною, i Iлля з Надi╓ю. I цим фактом була дуже задоволена наречена, а точнiше вже молода дружина. Вона з задоволенням представила чоловiкiв як завiдувача кафедрою, на якiй вона працювала, та ╖╖ наукового керiвника.

Сподобалася i сама Марiя, та вже дружинi Iллi.

-- А твоя Марiя й справдi гарна дiвчина, -- з посмiшкою тихенько заявила вона чоловiковi. -- Та й взагалi досить при╓мна дiвчина, тобто вже молода жiнка. У тебе гарний смак.

-- Яка ж вона моя? -- теж посмiхнувся Iлля. -- Подивись, який у не╖ показний чоловiк.

-- Ну, нехай колишня твоя. Крiм того, вона все ще твоя аспiрантка. Так що трохи й твоя. I не сердься, я тобi не дорiкаю. Та що було, те було. Все, забули, -- завершила вона, бачачи, що чоловiк хоче щось сказати.

В цiлому весiлля Марi╖ та Сергiя Столяренко - таким стало вже прiзвище i Марi╖ - було гарним, i всi гостi залишилися ним задоволенi.


РОЗДIЛ 23


Сутт╓вi змiни в бiографi╖


Та рiк 1981-й все ще продовжувався i його лiто завершилося тим, що Iлля отримав звiстку вiд мами про те, що Лаврентiй Золотаренко, якому у червнi виповнилося 56 рокiв, отримав звання генерал-лейтенанта. А восени Iллi зателефонував його наймолодший брат Василь i сповiстив, що вiн зараз переучу╓ться для роботи на лiтаках, якi обслуговують мiжнароднi рейси.

А в серединi листопада в КПI вiдбувся попереднiй захист кандидатсько╖ дисертацi╖ здобувача Марi╖ Столяренко (Малишко) - науковий керiвник Iлля Золотаренко. I був вiн вдалим. Зроблено було кiлька зауважень (та ╖х було мало), i дисертацiя була рекомендована до захисту. Ось таким щедрим на подi╖ видався для Золотаренка початок 80-х рокiв.

Весна ж наступного року розпочалася для Iллi з того, що вiн з дружиною в серединi березня гостював у брата Василя на його днi народження - йому виповнився 41 рiк. Це була не кругла дата, та так вже повелося, що брати щорiчно особисто поздоровляли один одного з особистим святом. Добре й так, що в одному мiстi разом з тобою крiм тво╓╖ сiм'╖ мешка╓ ще хоча б одна рiдна тобi душа. I Василь похвалився братовi тим, що вiн вже нещодавно в якостi 2-го пiлота здiйснив свiй перший мiжнародний полiт на лiтаку ТУ-114, пунктом призначення якого була Варшава. Поки що йому доведеться лiтати лише в соцiалiстичнi кра╖ни, а далi видно буде. Та це вже по-справжньому розпочиналася збуватися мрiя Василя лiтати у рiзнi кра╖ни, i не просто лiтати лiтаком, а самому сидiти за його штурвалом.

Родинне свято було добрим вiдпочинком i гарним спiлкуванням. Та зараз Iлля Золотаренко тримав у головi думку про iншу майбутню подiю, яка була для нього дуже важливою - в серединi наступного мiсяця повинна була захищати кандидатську дисертацiю перша його аспiрантка Марiя Столяренко. За цей час Марiя виправила всi зауваження, якi були зробленi на передзахистi ╖╖ дисертацi╖, оформила 2 примiрника роботи, вiдтиражувала автореферат i подала всi документи до спецiалiзовано╖ вчено╖ ради КПI по атестацi╖ дисертацiй на здобуття наукових ступенiв доктора i кандидата технiчних наук. Спецiалiзованi ради були основною ланкою системи атестацi╖ наукових i науково-педагогiчних кадрiв вищо╖ квалiфiкацi╖, якi несли вiдповiдальнiсть за об╜рунтованiсть прийнятих рiшень, i були покликанi забезпечувати високий рiвень вимог пiд час захисту дисертацiй. Спецiалiзованi ради створювалися ВАКом СРСР у широко вiдомих сво╖ми досягненнями у вiдповiднiй галузi науки ВНЗ, академiчних iнститутах, науково-дослiдних iнститутах, науково-виробничих об'╓днаннях, а також мiжгалузевих науково-технiчних комплексах i мiжгалузевих державних об'╓днаннях на пiдставi клопотань мiнiстерств, вiдомств, академiй наук, мiжгалузевих науково-технiчних комплексiв i мiжгалузевих державних об'╓днань, якi здiйснюють контроль за забезпеченням роботи спецiалiзованих рад.

Захищатися на спецiалiзованих радах могли за вiдповiдними поданнями будь-якi аспiранти чи здобувачi. Iснувало лише одне обмеження - за мiсцем ╖х основно╖ роботи заборонялося захищати дисертацi╖ в спецiалiзованих радах ректорам i проректорам ВНЗ, керiвникам органiзацiй та ╖х заступникам.

А ще до того кафедра конструювання верстатiв та машин провела попередню експертизу дисертацi╖ та дала по нiй висновок, в якому бути вiдображенi: конкретна особиста участь автора в отриманнi результатiв, викладених в дисертацi╖; ступiнь достовiрностi результатiв проведених дослiджень, ╖х новизна i практична значущiсть, а також об╜рунтованiсть захисту дисертацi╖ у виглядi науково╖ доповiдi. Крiм того, кафедра вiдзначила вiдповiднiсть спецiальностi дисертацi╖; повноту викладу матерiалiв дисертацi╖ в роботах, опублiкованих автором. А далi була призначена дата захисту дисертацi╖ здобувачем Марi╓ю Столяренко. Машi останнi пару мiсяцiв (так само як i восени минулого року) довелося доволi часто при╖здити до Ки╓ва, та такою була доля кожного здобувача, який мав захищатися поза межами мiста, у якому вiн мешка╓. Марiя ще з осенi працювала в одному iз днiпропетровських ВНЗ на посадi асистента, i ╖й ще певний час доведеться працювати на цiй посадi, навiть у разi успiшного захисту дисертацi╖. Адже щоб перейти на посаду доцента, ╖й потрiбно буде отримати аналогiчне звання. А щоб отримати вчене звання доцента потрiбно було мати стаж навчально╖ дiяльностi на посадах асистента, викладача, старшого викладача чи доцента не менше нiж п'ять навчальних рокiв, а також мати навчально-методичнi та науковi працi, опублiкованi пiсля захисту дисертацi╖ у вiтчизняних або iноземних фахових виданнях, з яких не менше двох публiкацiй у перiодичних виданнях. Потрiбний стаж у Марi╖ через 1,5 року вже буде (була оформлена ще в КПI на посаду асистента з вересня 1978-го року), а ось з методичними виданнями доведеться пару рокiв зачекати. Та це нормально, до того часу у не╖ якраз буде вже й необхiдний педагогiчний стаж.

Та всi хвилювання наукового керiвника за першого свого аспiранта були даремними - захистилася Марiя успiшно. I на банкетi, який вiдбувся одразу пiсля захисту, вона теплими словами подякувала Iллi Михайловичу Золотаренку за плiдне керування й чуйнiсть - останнi слова Марiчки найкраще зрозумiв хiба що сам Iлля. Один камiнь звалився з плечей Золотаренка, та залишався ще один, мабуть, значно важчий - робота над власною дисертацi╓ю. А завiдувач кафедрою поставив йому досить жорсткi умови - пiдготувати дисертацiю за 2-3 роки. Iлля розумiв, що це абсолютно не реально, розумiв, мабуть, це й сам Микола Васильович, а тому зрештою збiльшив цей термiн до чотирьох рокiв. А чотири роки мають сплинути восени 1985-го року. Звичайно, невиконання умов Семенова нiяких, так би мовити, санкцiй для Золотаренка не несло, але йому хотiлося залишатися у дружнiх вiдносинах з завiдувачем кафедри, а тому саме термiн у 4 роки зараз i намiтив собi Iлля Михайлович. Але працювати тепер йому доведеться дуже багато, вiн це чудово розумiв. Та вiн сам вже давно намiтив собi такий шлях, i навiть пообiцяв покiйному батьковi, а тому слово потрiбно тримати.

Але тепер - як то завжди бува╓, коли людинi браку╓ часу - той почав бiгти з шаленою швидкiстю. А Семенов тримав сво╓ слово - якщо восени минулого року й взимку вже цього року на засiданнях кафедри у Золотаренка бiльш цiкавилися станом роботи його колишньо╖ аспiрантки, то на першому ж весняному засiданнi кафедри (коли стало вiдомо, що вже затверджена дата захисту Марi╖ Столяренко) Микола Васильович поцiкавився конкретно станом справ над докторською дисертацi╓ю вже самого Iллi Михайловича. Поки що той вiдбувався лише кiлькома словами: "Працюю над дисертацi╓ю за планом", та надалi цей номер навряд чи пройде - Семенов на засiданнях кафедри з наукових питань точно заставить Золотаренка доповiдати по повнiй програмi - принаймнi по якомусь роздiлу дисертацi╖. Так що доводилося дiйсно закочувати рукави й серйозно братися за справу.

I якось вже у приватнiй бесiдi Семенов поцiкавився у Золотаренка про те, як у нього йдуть справи саме з дослiдницько╖ роботи над дисертацi╓ю, зокрема чи задовольня╓ докторанта лабораторно-дослiдна база кафедри. На що Iлля Михайлович вiдповiв:

-- Що-що, а лабораторно-дослiдна база у вас, у нас, -- посмiхнувся вiн, -- чудова. Я навiть не чекав, що у навчальному закладi може бути так добре оснащена лабораторiя. В НДI, де я працював дослiдна база була, звичайно, дещо сильнiшою, та на те то й науково-дослiдний iнститут. За 3,5 роки я вже гарно вивчив устаткування нашо╖ науково╖ лабораторi╖ i мене все задовольня╓.

-- Так, ви ма╓те рацiю. Лабораторно-дослiдна база нашо╖ кафедри, як однi╓╖ iз найстарiших, завжди була досить пристойною. Та й взагалi, в цiлому iнститутська лабораторно-дослiдна база ╓ чи не найкращою серед навчальних закладiв не лише мiста, але навiть серед ВНЗ Укра╖нсько╖ соцiалiстично╖ республiки.

I Семенов мав рацiю. Обсяги науково-дослiдних робiт КПI вражали: вони представляли близько 60 % обсяги робiт всiх технiчних вузiв Укра╖ни, що свiдчило про високу ефективнiсть вчених КПI. Ще десять рокiв тому, у 1972-му роцi КПI отримав статус наукового закладу першо╖ категорi╖ i, володiючи значним науковим потенцiалом, перетворився на великий науковий центр. Науковий потенцiал КПI був дуже потужним: щорiчно в Укра╖нськiй республiцi близько 10 % дисертацiй в галузi технiчних наук захищали представники КПI.

-- Я сподiваюся, -- продовжував Микола Васильович, -- що невдовзi наш iнститут дiйсно стане найкращим, щонайменше в Укра╖нi. Та й в Росiйськiй федерацi╖ не так вже багато подiбних нашому iнституту ВНЗ.

I прогнози завiдувача кафедрою теж були на диво вiрними, особливо у науковiй частинi. Забiгаючи наперед, слiд вiдзначити, що найбiльше визнання iнститут отрима╓ у другiй половинi 90-х рокiв - вiн дiйсно стане головним навчально-науковим центром вищо╖ технiчно╖ освiти на Укра╖нi. Саме тодi розпочнеться його шлях до його iнтеграцi╖ в свiтову систему освiти, яка стане однi╓ю з головних складових частин стратегi╖ розвитку навчально-наукового процесу iнституту i яка здiйснюватиметься завдяки iнiцiативам та натхненнiй працi як його керiвництва, так i його видатних вчених, талановитих викладачiв.


* * *


В один iз вечорiв середини листопада дружина позвала Iллю до телефону. Зараз частiше вона пiднiмала слухавку, бо якраз вечорами вдома чоловiк копошився у паперах зi сво╓╖ майбутньо╖ дисертацi╖. Вiн вже давно наростив телефонний шнур, а тому можна було комфортно розмовляти сидячи у крiслi вiтальнi.

-- Iлля Михайловичу, добрий вечiр, -- почув вiн добре знайомий йому голос. -- Це Марiчка вас турбу╓. Як ви пожива╓те, як вашi справи?

-- Я й так пiзнав тебе. Та як у мене можуть йти справи... Все по-старому. Працюю над дисертацi╓ю, iнших новин нема╓.

-- А у мене якраз ╓ новини.

-- Так... Слухаю.

-- Тиждень тому я народила доньку. Я вже з нею вдома.

-- Та ти що! Молодець! Я вiд усього серця вiтаю тебе, i зичу вам обом мiцного здоров'я.

-- Дякую. Ну, не буду вас бiльше вiдволiкати. В iнститутi у мене справи йшли нормальнi, та я там вже пару мiсяцiв не працювала. Та й надалi, напевно, не скоро вийду на роботу.

-- То дрiбницi. У тебе зараз бiльш важлива справа ╓.

-- Я знаю. Ну, гаразд, новину я вам повiдомила. Це i все. До побачення!

-- До побачення? Здоров'я i успiхiв тобi.

Золотаренко посмiхнувся цiй новинi. Вiн щиро радiв за Марiю, що в не╖ успiшно склада╓ться сiмейне життя. Але одночасно з усмiшкою подумав про те, що вона виявилася досить рацiональною жiнкою. Вона у минулому роцi казала, що все сплану╓. I спланувала-таки - донька у не╖ народилася у листопадi, отже спланувала це питання Марiчка ще до захисту сво╓╖ дисертацi╖. Дiйсно, молодець!

-- Так, i хто тобi телефонував, i кого з чим ти поздоровляв? -- запитала дружина.

-- Телефонувала Марiя Малишко, тобто зараз вже Столяренко.

-- А, он воно що. А я-то думаю, хто ж це такий. Голос менi видався знайомим, вона навiть звернулася до менi на iм'я та по батьковi. Тобто, ми знайомi. Та я не впiзнала ╖╖ за голосом. А питати було якось незручно. I з чим же ти ╖╖ поздоровляв? Отримала нарештi диплом кандидата наук?

-- Нi, вона про це менi нiчого не говорила. Та отримала вона вже його давно, це точно - скiльки вже часу пройшло пiсля захисту.

-- То що тодi - звання доцента отримала?

-- Вона його ще не скоро отрима╓. У не╖ вiдбулася подiя значно важливiша.

-- Так, цiкаво?

-- Вона тиждень тому народила доньку.

-- Он воно що! I поспiшила тебе порадувати? А чи не ти часом батько цi╓╖ дитини?

-- Надю!..

-- Та шуткую я, шуткую. Знаю, що не ти. Та все ж...

-- Ну що все ж?

-- Та то я так. А дiвчина таки здорово втрiскалась у тебе, якщо навiть такi новини тобi повiдомля╓.

-- Просто ми з нею залишилися у добрих вiдношеннях. I вона знала, що я порадуюсь за не╖.

-- Так, цiкава дiвчина, жiнка, а зараз вже й мати...

-- Вона гарна людина.

-- Це я ще ранiше зрозумiла. Та й ти нiбито гарна людина - завжди був таким правильним... Я гадала, що ти у мене iдеальний чоловiк, що ти не вчиниш чогось необдуманого. А ти....

-- Надюшо, я звичайна людина. А це означа╓, що менi притаманнi всi людськi якостi, у рiзних, звичайно, ╖х спiввiдношеннях.

-- Мабуть, що так. Та це менi навiть iмпону╓.

-- Що iмпону╓?

-- Ну, не те, що тобi властивi всi людськi якостi, а те, що у тебе можуть закохуватися навiть молодi дiвчата. Отже, менi, все ж таки, дiстався гарний чоловiк.

-- Ага, такий вже й гарний - клишоногий.

-- А у коханнi це ма╓ жодного значення. Я колись прочитала вислiв чи то з китайсько╖ чи то з японсько╖ мудростi, скорiше саме з японсько╖. Так ось, вона стверджу╓: "Коли ╓ любов, виразки вiд вiспи так само красивi, як ямочки на щiчках".


* * *


А далi час i справдi полетiв стрiлою. Роки спливали, а робота над докторською дисертацi╓ю у Iллi Золотаренка йшла з перемiнним успiхом. Та все ж на весну 1984-го року вона в цiлому була завершена. Залишалося доповiсти ╖╖ у повному обсязi на кафедрi, нормально оформити й подавати у вiдповiднi iнстанцi╖. Робота над дисертацi╓ю у нього дивним чином подiлилася на майже рiвнi 3 етапи: першi 2 роки (з осенi 1978-го) вiн плiдно, хоча й не особливо напружено трудився над нею. Потiм почався його флiрт з Марiчкою i 2 роки роботи над дисертацi╓ю мало не пiшли коту пiд хвiст. I нарештi остання 2 роки занадто напружено╖ роботи - i та практично завершена. Ранiше вiн вiдводив собi термiн у 10 рокiв для того, щоб стати доктором наук. I хоча то був дуже вже крайнiй строк (у та╓мних помислах Iллi вiн становив хiба що 7-8 рокiв), та й цей термiн вiн успiшно виконав. А тому в цiлому, враховуючи той факт, що займатися докторською дисертацi╓ю Золотаренко почав ще в НДI у 1977-му роцi - пiсля того, як отримав вчене звання доцента - то 7 рокiв працi над докторською дисертацi╓ю цiлком пристойний результат. Хоча... дисертацiя ще не захищена, ще навiть не вiдбулася процедура попереднього захисту - а тому всяке може трапитись.

Ще в червнi 1982-го року (через пару мiсяцiв пiсля захисту дисертацi╖ Марi╓ю Столяренко), коли стали вiдомi результати цьогорiчного випуску, у Золотаренка вiдбулася чергова (не запланована) розмова з завiдувачем кафедрою, iнiцiатором яко╖ був останнiй.

-- Так, Iлля Михайловичу, перший ваш аспiрант успiшно захистився. Тепер, мабуть, настала черга другого.

-- Е, нi, Миколо Васильовичу, поки що нiкого я брати не буду.

-- Чому? У вас це, як вже показали результати, виходить досить непогано.

-- Ну, це спiрне питання. Адже Марiя не вклалася у аспiрантський план.

-- Ой, та не говорiть дурниць. А хто у нього вклада╓ться? Я не пам'ятаю, щоб останнiм часом хтось у нього вкладався. Тi плани складаються просто щоб можна було пiдганяти аспiрантiв.

-- Все одно. Принаймнi 2-3 роки i не просiть - не вiзьмусь я вести жодного аспiранта.

-- Ого! Аж 2-3 роки? Чому це так довго? Нi, так справа не пiде.

-- Не буду я брати аспiрантiв, поки сам не захищуся. Ви самi менi встановили такi строки.

-- Е, нi. Половина того строку вже пройшла.

-- Та яка там половина? Лише рiк пройшов.

-- Вiрно. А один рiк вiд двох, то i ╓ половина.

-- Ну, ви й жук, Миколо Васильовичу, -- розсмiявся Золотаренко. -- Даруйте, звичайно за це слово. Ви менi наводили крайнiй термiн взагалi 4 роки.

-- То саме крайнiй. Я скiльки чекати не можу. Нас планово змушують готувати аспiрантiв. Та й самим потрiбно думати про оновлення кафедри.

-- Ну, далеко не всi новоспеченi кандидати наук залишаються у нас на кафедрi.

-- То так. Але ж i залишаються.

А кого цього року плану╓ться зараховуватися в аспiрантуру. Я за результатами дипломного захисту знаю, що ╓ кiлька кандидатiв на це мiсце. Та хто - випускник чи випускниця?

-- О! А ви знову чека╓те на випускницю?

-- Та нi. То просто до слова прийшлося. Досить менi i Марi╖. Просто ви самi казали, що бажано поповнити жiночiй склад кафедри.

-- На жаль, цього разу саме студент, чи вже випускник, -- зiтхнув Семенов. -- На жаль, тому що дiйсно жiночого поповнення кафедри нема╓. Щось не дуже останнiми роками випускники-дiвчата цiкавляться науковою роботою. Та гаразд. Повернемося до початку нашо╖ розмови. То ви все ж вiдмовля╓тесь брати аспiранта?

-- Вибачте, Миколо Васильовичу, але поки що вiдмовляюся.

-- Я вiдчуваю, що й iншi нашi професора чи доценти можуть вiдмовитися. Розлiнилися всi. Хоча, я розумiю, що аспiрант - це лишня морока. Але ж цю роботу повинен хтось виконувати.

-- А чому вам самому не вести аспiранта? Володимир у вас вже успiшно захистився, працю╓ на кафедрi. Нещодавно вже й атестат доцента отримав. Ви зараз вiльнi.

-- Я так i зрозумiв, -- посмiхнувся завiдувач кафедрою, -- переклада╓те все на мо╖ плечi? Неначе й насправдi такий вже я вiльний - завiдування кафедрою, то ще бiльша морока, нiж аспiранти. Я вже давно мрiю здихатися цього тягаря. Скiльки можна саме менi очолювати кафедру? I скiльки на цю тему не розмовляю з керiвництвом - вiз i нинi там. Кажуть, що нема╓ достойно╖ кандидатури.

-- А до чого тут керiвництво? Адже кому завiдувати кафедрою, вирiшують загальнi збори кафедри.

-- А, -- махнув рукою Семенов, -- то здебiльшого на словах. Якщо я це питання без згоди керiвництва i поставлю на якомусь засiданнi кафедри, то однак результатiв не буде - не затвердить потiм керiвництво iнституту небажано╖ ними кандидатури. Адже вони також активно займаються кадровою полiтикою. Та це й вiрно. Отож, вся надiя лише на вас, -- зiтхнув вiн.

-- А-а, так он воно що! -- розсмiявся Iлля. -- Так ось чому ви мене так пiдганя╓те з докторською дисертацi╓ю. Тепер я зрозумiв вашу давнiшню фразу про те, що у вас великi плани стосовно мене. То хто з нас переклада╓ тягар зi сво╖х плечей на iншi?

-- Хай тобi грець! Вирвалася у мене ненароком ця фраза. А ви й ухопилися за не╖. Але ж i ви мене повиннi зрозумiти - стiльки часу стояти у керма кафедри... Втомився вже я. Та й значно старший я за вас. А у нас молодим всюди дорога, -- хитро посмiхнувся Семенов. -- Та ви, прохаю, не забувайте, будь ласка, й про таку вашу перспективу. I як прийде на це час, не вiдмовляйтеся. Адже це також ваше зростання.

-- Добре, -- посмiхнувся Золотаренко. -- Я подумаю над такою перспективою. А в обмiн на це - нiяких аспiрантiв до захисту мною дисертацi╖.

-- О-о! То ви такий самий жук, як i я - ми одного поля ягода. Та це в принципi й добре. Саме такий замiсник менi й потрiбен. I у керiвництва навряд чи будуть заперечення. Гаразд, домовилися - я полишаю чiплятися до вас з аспiрантами. Та лише до захисту вами дисертацi╖ Але й ви у свою чергу, будь ласка, завершуйте скорiше свою дисертацiю.

Бесiда на цьому й добiгла кiнця - сторони порозумiлися.

Та за цi пройденi роки багато чого вiдбулося i у дружнiй великiй родинi братiв та сестри Золотаренкiв. Головною новиною року 1983-го стала при╓мна звiстка з Ужгорода - влiтку Микола Золотаренко був призначений заступником головного iнженера мiсцевого тресту, на цей час йому виповнилося 46 рокiв. Микола Михайлович впевнено крокував намiченою дорогою. Того ж лiта справила весiлля остання, третя дитина Антонiни та Андрiя Радкевичiв - ╖х молодший син у сво╖ 24 роки взяв шлюб з дiвчиною на iм'я Людмила. А восени вiдбулося нове весiлля у тому ж Кам'янець-Подiльському, вже у родинi молодшого брата Антонiни - ╖╖ молодша тезка (23 роки) - донька Павла та Оксани (╖х перша дитина) вийшла замiж за молодого iнженера Iвана Рожняка.

А у наступному роцi навеснi вiдбувся перший рейс Василя - все ще у якостi 2-го пiлота - вже не у соцiалiстичну кра╖ну, а в Данiю. Вiн здiйснив рейс Ки╖в - Копенгаген. Мрi╖ Василя набували сво╖ реальнi обриси. Влiтку надiйшла новина i з самого Зеленче: Тамара - донька Петра та Марiчки у вiцi 24-х рокiв вийшла замiж за хлопця (на iм'я Микола) з Дуна╖вцiв, i ви╖хала з села до мiсця проживання чоловiка. Це вже друга трьохдiтна сiм'я одружила чи видала замiж всiх сво╖х дiтей - старше поколiння Золотаренкiв планово чи не планово обзаводилося онуками. Вже рiвно половина (9 з 18) дiтей братiв та сестри Золотаренко створили сво╖ сiм'╖. З сiмей, якi мали трьох дiтей, черга залишалася лише за Андрi╓м - сином Олександра та Гульнари. Та вiн, хоча вже й виповнилося 25 рокiв i вiн вже працював iнженером, поки що волiв холостякувати

За цей час вiдбулися серйознi змiни й у керiвництвi держави. Восени минулого 1982-го року помер Леонiд Iллiч Брежн╓в, який керував кра╖ною 18 рокiв. На змiну йому прийшов Юрiй Володимирович Андропов, але той керував недовго. Це був час так званих "кремлiвських дiдуганiв", якi приходили до влади, та невдовзi помирали. Та в цiлому поки що в кра╖нi вiдчутних змiн не вiдбувалося.

Та все ж головна подiя - не в межах кра╖ни, а в межах однi╓╖ сiм'╖ - повинна була вiдбутися восени. I навiть не одна подiя, а двi, тiсно пов'язанi одна з одною. Спочатку, у першiй половинi вересня на другому засiданнi кафедри (перше було присвячено навчальнiй роботi) мав вiдбутися попереднiй захист докторсько╖ дисертацi╖ кандидата технiчних наук, доцента Золотаренка Iллi Михайловича. Для цього навiть перенесли на бiльш раннiй строк засiдання кафедри з наукових питань, яке зазвичай вiдбувалося у жовтнi. I лiто у Iллi видалося дуже завантаженим, не дивлячись на те, що дисертацiя практично була готова ще весною. Йому потрiбно було готувати документи, а ╖х було чимало. Та головне - вiн годинами просиджував над виготовленням плакатiв з рiзними таблицями, схемами, дiаграмами, якi видiлялися з тексту дисертацi╖ i готувалися для демонстрацi╖ в залi засiдання спецiалiзовано╖ ради. I хоча наочних форм презентацi╖ дисертацi╖ не повинно бути так вже й багато (iнакше вони могли заважати викладовi пiдготовленого матерiалу), та все ж припустима кiлькiсть плакатiв на захист докторсько╖ дисертацi╖ лежала в межах 12-15 - роботи Золотаренку хватало.

Та й написання i оформлення само╖ зшивки дисертацi╖ з результатами роботи (з таблицям, графiками та малюнками) було чималою працею. У галузi природничих i технiчних наук обсяг дисертацi╖ на здобуття наукового ступеня доктора наук мала становити 11-13 авторських аркушiв (а один такий аркуш мiстив 40000 знакiв з пробiлами - це становило приблизно 24 стандартнi сторiнки через пiвтора iнтервали звичайного друкованого тексту). Тобто обсяг дисертацi╖ становив десь 300 сторiнок), оформлених вiдповiдно до державного стандарту. Для суспiльних i гуманiтарних наук цей обсяг був ще бiльший - 15-17 авторських аркушiв.

Та попереднiй захист дисертацi╖, не зважаючи на всi хвилювання Iллi, пройшов нормально. Дисертантом були гiдно представлено результати проведених дослiджень, доведено актуальнiсть обрано╖ тематики, ╖╖ наукову новизну та практичну значущiсть. I особливих зауважень по роботi не було - можна було готуватися й до самого захисту дисертацi╖ на спецiалiзованiй радi. Члени кафедри та кiлька запрошених науковцiв з iнших пiдроздiлiв iнституту вiдзначили високий науковий рiвень виконаного дисертацiйного дослiдження та побажали докторанту подальших успiхiв у процедурi пiдготовки та прилюдного захисту докторсько╖ дисертацi╖ у спецiалiзованiй вченiй радi. При цьому присутнi мали визначити, якою мiрою в докторськiй дисертацi╖ використанi матерiали i висновки кандидатсько╖ дисертацi╖. Матерiали кандидатсько╖ дисертацi╖ могли використовуватись лише в оглядовiй частинi докторсько╖ дисертацi╖. Положення i результати, якi виносилися на захист кандидатсько╖ дисертацi╖, не могли виноситися на захист докторсько╖ дисертацi╖. Та це Золотаренко добре знав, а тому все у його докторськiй дисертацi╖ вiдповiдало вимогам.

В результатi дисертацiя отримала позитивний висновок, пiсля чого здобувач мiг представляти документи проректору з науково╖ роботи на вiзу, а далi питання про захист могло виноситися на заплановане засiдання спецiалiзовано╖ ради. Та мала вiдбутися вже в серединi листопада. Питання про захист дисертацi╖ Золотаренко могло розглядатися й ранiше - наприклад, у жовтнi - але наполiг на листопадi сам Iлля Михайлович, розумiючи, що йому ще доведеться добряча робота з пiдготовки всiх документiв, а захистить вiн свою роботу у жовтнi чи листопадi - питання не сутт╓ве.

Та нарештi все було пiдготовлено й настав день захисту. Все вiдбувалося так, як це вже кiлька разiв бачив Iлля Михайлович. Зазвичай на захист допускалися всi бажаючi, а тому Золотаренко ще ранiше був присутнiм на захистах докторсько╖ дисертацi╖ - потрiбно було на власнi очi заздалегiдь побачити те, що й йому колись доведеться витерпiти. А далi вiдбулася вже й сама процедура прилюдного захисту докторсько╖ дисертацi╖ Золотаренка Iллi Михайловича. Тобто, виступ здобувача з оголошенням результатiв свого особистого дослiдження за темою дисертацi╖, оголошення результатiв зовнiшньо╖ експертизи дисертацi╖ науковцями у виглядi вiдзиву провiдно╖ установи, виступи офiцiйних опонентiв з власним вiдзивом щодо рiвня наукових дослiджень здобувача за темою дисертацi╖ й обговорення дисертацi╖ бажаючими взяти участь у науковiй дискусi╖ за темою дисертацi╖, що захища╓ться. I нарештi, та╓мне голосування членiв спецiалiзовано╖ вчено╖ ради щодо присво╓ння здобувачевi наукового ступеня й оголошення результатiв та╓много голосування, яке визнало, що здобувач успiшно захистив докторську дисертацiю. Далi всi необхiднi документи будуть поданi у ВАК i Золотаренку просто залишиться через певний час отримати довгоочiкуваний диплом доктора технiчних наук. I на початку вже нового 1985-го року вiн його дiйсно отримав.

За цим на кафедрi як то водиться через пару днiв, наприкiнцi робочого тижня вiдбулося "обмивання" диплому, а в понедiлок вiдбулася нова бесiда Семенова з новоспеченим доктором наук.

-- Ну, що, Iлля Михайловичу, я свого слова дотримав - поки ви закiнчували свою працю, аспiрантiв у вас не було. А тепер додержуйте i ви сво╓ слово.

-- Стосовно аспiрантiв?

-- Не лише. Ще й стосовно завiдування кафедрою.

-- Ну, -- посмiхнувся Iлля, -- вiдносно завiдування я слова не давав, ви менi просто дали час на роздуми.

-- О, почина╓ться... То воно ж зрозумiло було.

-- Миколо Васильовичу, та я ж категорично i не вiдмовляюся. То що ви в першу чергу на мене навiсите - аспiрантiв чи завiдування?

-- I те й iнше.

-- Нi, вибачте, але так справа не пiде. То вже занадто. Давайте поступово. Спочатку одне, а з часом iнше. Крiм того, менi ще потрiбно отримати вчене звання професора, а це також справа забарна. Публiкацiю готувати потрiбно... То що ви вибира╓те? -- хитро посмiхнувся Золотаренко, вважаючи, що Семенов в першу чергу захоче здихатись завiдування кафедрою. Але тодi можна буде трохи посперечатись, мовляв, кафедрою повинен завiдувати професор (хоча це зовсiм i не обов'язково), а Iлля поки що цього звання не ма╓.

Микола Васильович скрушно покачав головою, зiтхнув i неспiшно промовив:

-- Яка ж ви вперта людина. Хоча я розумiю, що одразу на вас все звалювати, мабуть-таки, негоже. Гаразд, виберемо поки щось одне. До того ж, -- зiтхнув вiн, -- у вас буде понад пiв року вiдпочинку. Це буде вже фактично з осенi. Отож, вiзьмете аспiранта. Ця справа вам вже знайома. У першу чергу корисна справа з майбутньою перспективою для кафедри. А я вже, так тому й бути, для користi справи, потерплю ще рiк, -- повторно зiтхнув вiн. -- А менi й так цього року виповниться вже 65.

Iллю спочатку здивував такий вибiр Семенова. На його мiсцi переважна бiльшiсть визнала б за краще здихатись завiдування кафедрою. Та вiн одразу збагнув, що той i не мiг вчинити по-iншому - Микола Васильович був людиною честi й обов'язку, а тому й справдi вибрав те, що кафедрi бiльш потрiбно. А тому таке рiшення завiдувача кафедрою заслуговувало на повагу.

-- Але у наступному роцi, -- продовжив Семенов, -- ви вже згляньтеся на мо╓ прохання, будь ласка.

-- Я даю вам слово, -- Золотаренку зараз навiть стало жаль бiдолашного Миколу Васильовича, який не наполягав, а благав. А вiн дiйсно заслуговував на вiдпочинок пiсля майже двох десятилiть завiдування кафедрою. До речi вiн прийняв кафедру пiд сво╓ керування будучи ще доцентом. -- Якщо лише мене виберуть, -- додав Iлля.

-- Виберуть, -- махнув рукою Семенов, -- куди вони подiнуться. Особливо охочих навiшувати на сво╖ плечi ще один тягар не так багато. Хiба що ╓ таке бажання у нашого шановного Степана Михайловича, -- доктор наук, професор, який працював на кафедрi вже понад три десятки рокiв.

-- Але, якщо iншi нашi колеги не дуже рвуться до цi╓╖ посади, то чому вона так цiкавить Степана Михайловича? Навiщо йому такий зайвий клопiт?

-- А його цiкавлять додатковi грошi. Ви ж зна╓те, що за завiдування кафедрою професору чи доценту доплачують певнi кошти.

-- Але ж вiн працю╓ ще й на господарському договорi.

-- Вiрно, працю╓. Як i ми з вами працю╓мо. Але загальна сума... -- Семенов виразно потер великим та вказiвним пальцем. -- Вона буде впливати на пенсiю, до яко╖ йому не так вже й далеко.

-- Ну, перед пенсi╓ю так i чинять - працюють на якомога бiльше роботах. То нехай би вiн i працював завiдувачем кафедри.

-- Розумi╓те в чому справа... -- скривився Семенов. -- Характер у нього не дуже... I всi це знають, та й ви, мабуть, теж. Це не та кандидатура. Якщо вiн стане завiдувачем кафедри, то згодом призначить собi заступника i перекладе на його плечi всю роботу. А сам буде бiльше сидiтиме вдома, вдаючи з себе хворого. До того ж вiн змусить молодь проводити замiсть нього заняття. Такi прецеденти вже були. I спiвробiтники кафедри це добре розумiють. Звичайно, у Степана Михайловича ╓ сво╖ прибiчники, але на виборах завiдувача кафедрою вiн багато голосiв не збере. А ось ви з людьми вмi╓те ладити. Так що я впевнений - кафедрали вiддадуть перевагу вам.

-- Гаразд, Миколо Васильовичу, домовилися. Спробую я через рiк ще й цю лямку тягти. Якщо лише у мене вийде.

-- У вас вийде, ви справитесь. А зараз, поки до осенi ╓ ще час, ви налягайте на написання пiдручника чи монографi╖ - щоб отримати звання професора. Та й статтi... А це справа, ви й самi сказали, забарна.

Вчене звання професора могло бути присво╓не докторам наук, якi мали науково-педагогiчнiй стаж не менш як 10 навчальних рокiв, у тому числi останнiй календарний рiк на однiй кафедрi (в одному вищому навчальному закладi) на посадi доцента, професора, завiдуючого (начальника або його заступника) кафедрою. Крiм того вони повиннi були мати навчально-методичнi та науковi працi, опублiкованi пiсля захисту докторсько╖ дисертацi╖ у вiтчизняних та iноземних рецензованих фахових виданнях, з яких не менше трьох публiкацiй у перiодичних виданнях.

-- Все в нормi, Миколо Васильовичу, -- посмiхнувся Золотаренко. -- Я це питання тримаю на контролi. У мене вже практично написаний пiдручник. Я його вже давно почав писати. Адже я знав, що для отримання наукового звання потрiбна наукова праця, що видана пiсля захисту дисертацi╖. Та тож саме видання, а писати ╖╖ нiхто не забороня╓ i ранiше.

-- О! То ви молодець. Хоча б у цiй справi часу не гаяли.

-- Не гаяв. Писав паралельно з дисертацi╓ю. У цю книгу увiйшов i деякий матерiал з дисертацi╖. Ну, звичайно, трохи по-iншому викладений. Спробую ще у цьому роцi пiдготувати матерiал до подання для затвердження на радi, а потiм - у видавництво. Забарна справа у мене зараз лише з iлюстрацiями - ╖х у книзi чимало буде. А 3-4 статтi точно будуть, це простiше.

-- Ну, це зрозумiло. Гаразд, працюйте. Влiтку самi виберете собi аспiранта. Ну, звичайно, за обопiльною домовленiстю.

Отож, не дивлячись на те, що докторська дисертацiя була вже захищена, у Iллi Михайловича й у цьому роцi клопотiв вистачало - вiн працював не покладаючи рук. Та ще й влiтку у Золотаренка з'явився новий аспiрант - Олександр Погорiлий, якому також потрiбно було придiляти увагу, хоча реально то вже буде з осенi. Але результати тако╖ напружено╖ роботи далися взнаки - пiзньо╖ осенi матерiали до науково╖ книги I. М. Золотаренка були направленi у видавництво. Видання книги фiнансувалося iнститутом. Запланованi статтi були поданi у фаховi журнали значно ранiше. I взимку наступного року книга Iллi Михайловича побачила свiт. Це було вже не перше видання Золотаренка - вiн почав займатися написанням наукових книг ще пiд час роботи в НДI. Та саме це видання принесло йому довгоочiкуване вчене звання професора. Пiсля видання книги Iлля провiв сво╖ документи на вчене звання через наукову раду iнституту, а у квiтнi йому повiдомили, що вчене звання професора йому присво╓не, залишалося лише згодом отримати вiдповiдний атестат - та за цим справа не стане.

А у травнi 1986-го року вiдбулося засiдання кафедри, на яке було винесене лише одне питання: "Перевибори завiдувача кафедрою". Як i прогнозував Семенов, кандидатiв на цю посаду було дво╓: Iлля Михайлович Золотаренко (чию кандидатуру запропонував сам Семенов) та Степан Михайлович Лiщук - його кандидатуру висунув один з професорiв. А ось представив обох кандидатiв - охарактеризував - дiючий поки що завiдувач кафедрою. Пiсля виступiв претендентiв та обговорення кандидатур приступили до та╓много голосування, яке показало, що новим завiдувачем кафедри став доктор технiчних наук, професор Iлля Михайлович Золотаренко. За нього вiддали голоси майже 80 % спiвробiтникiв кафедри - у сво╖х прогнозах Микола Васильович Семенов не помилився.

Що стосу╓ться родин братiв Золотаренкiв, то минулий рiк вiдзначився двома подiями, якi вiдбулися у сiм'ях братiв-близнюкiв Лаврентiя та Олександра. Влiтку Лаврентiй Михайлович Золотаренко у званнi генерал-лейтенанта вийшов у вiдставку. В серединi липня йому виповнилося 60 рокiв, i вiн вирiшив, що вже годi тягнути вiйськову лямку навiть за умови високого звання та гарно╖ посади. При цьому й надалi постiйним мiсцем проживання його та Валентини так i залишилося привiтне й чудове мiсто Одеса. Мiсто, у якому набагато ранiше став мешкати односельчанин Лаврентiя, i теж вiйськовий - Герой Радянського Союзу полковник Франц Рогульський. Ще два роки тому сiм'я Лаврентiя Золотаренка отримала державну квартиру - керiвництво мiського партiйного комiтету за сво╖х партiйних кадрiв такого рiвня турбувалося.

А восени Андрiй - син Олександра та Гульнари Золотаренкiв - одружився на корiннiй москвичцi, яку звали Ксенiя.

Отож, у розпалi була середина 80-х рокiв. А вони обiцяли стати ой якими непростими...


РОЗДIЛ 24


Хто б мiг припустити?..


Зайнятий сво╓ роботою над дисертацi╓ю та отриманням вченого звання професора, Iлля Золотаренко не дуже-то уважно слiдкував за полiтичними подiями в кра╖нi. А саме 80-i роки були щедрими на такi подi╖. У серединi березня минулого 1985-го року в черговий раз вiдбулися змiни у керiвництвi державою. На змiну померлому 74-рiчному Костянтину Устиновичу Черненку прийшов порiвняно молодий (на 20 рокiв молодший) Михайло Сергiйович Горбачов - свого часу навiть Л. I. Брежн╓в став Першим секретарем ЦК КПРС у передпенсiйнi для чоловiкiв 58 рокiв. Iлля навiть у короткiй розмовi з дружиною пожартував з цього приводу:

-- Ну, тепер нова мiтла з молодих березових гiлляк вимете все смiття, встановить сво╖, новi порядки.

-- Або ж дров налама╓, -- скептично опонувала йому Надiя. -- Як то кажуть, що старе, що мале - все дурне. Всi вони там у Кремлi однаковi - лише до влади рвуться, а нiчого до пуття не роблять.

На тому тодi розмова й завершилася, бо й сам Iлля, поклавши руку на серце, гадав, що нiчого у кра╖нi з приходом нового правителя не змiниться. Та на диво сталося не так, як гадалося. Надалi змiни якраз були, ось тiльки чи можна було ╖х назвати такими вже при╓мними?

Хоча ситуацiя в кра╖нi на середину 80-х рокiв якихось змiн i потребувала. На цей час СРСР охопила економiчна, соцiальна i полiтична кризи. Тоталiтарна система з командно-адмiнiстративними методами управлiння, скорiш за все, вже не вiдповiдала вимогам часу. Поставала нагальна необхiднiсть оновлення всiх сторiн суспiльства, його економiчних основ, соцiального життя, полiтичного устрою, духовно╖ сфери. Темпи приросту виробництва падали з кожним роком. Однопартiйне комунiстичне керiвництво було неспроможне вирiшити назрiлi проблеми. Мiлiтаризацiя та гонка озбро╓нь висвiтлили економiчну неспроможнiсть СРСР. Невиправданi вiйськовi витрати важким тягарем лягли на плечi народу. А в цiлому Радянський Союз, попри свою вiйськову силу, залишався досить вiдсталою у технiчному планi кра╖ною. Дефiцит товарiв народного споживання, взагалi характерний для соцiалiзму, ще бiльш поглибився.

А тому Михайло Горбачов взяв курс на реформування радянського суспiльства - новий курс внутрiшньо╖ полiтики був висвiтлений на квiтневому пленум ЦК КПРС. Радянське керiвництво почало схилятися до нового полiтичного мислення, що було нiчим iншим, як добре забутим нормальним полiтичним мисленням демократичного представницького керiвництва. Почалася радикальна перебудова економiчно╖ системи. Горбачов так цей процес i назвав - перебудова. Його так звана "перебудова" бiльш нагадувала революцiйну радикальну форму перетворення суспiльства. Як полiтичний термiн вона протистояла такому поняттю, як "удосконалювання", характерного для iншого, еволюцiйного типу розвитку. Що з цих понять краще, сказати складно, але, у всякому разi, подi╖ показали, що "перебудова", у тому виглядi, якою вона була представлена Горбачовим, не виправдалася i згодом провалилася.

При цьому складовими частинами перебудови у внутрiшньополiтичнiй сферi була полiтика гласностi та демократизацiя суспiльного життя; в економiцi - введення елементiв ринкових вiдносин. Та що таке насправдi явля╓ собою "гласнiсть" Горбачова свiт дiзнався усього лише через рiк - саме у цьому поточному 1986-му роцi. Наприкiнцi квiтня вiдбулася трагедiя на Чорнобильськiй АЕС. Та Горбачов вирiшив приховати правду вiд населення - а на цей час полiтика горбачовсько╖ гласностi була в самому розпалi. Лише через кiлька днiв в газетi "Правда" з'явилася невелика замiтка, про "аварiю й пожежу на ЧАЕС, при яких загинули 2 людини". А на радянському телебаченнi повiдомлення про аварiю на ЧАЕС вперше з'явилося лише через три доби - ввечерi 28-го квiтня у програмi "Час". Та й то це оголошення було зроблено фактично пiд тиском мiжнародного спiвтовариства, у вiдповiдь на вимогу до СРСР пояснити пiдвищення рiвня радiацi╖ на територi╖ iнших кра╖н. Свiт, мабуть, так i не дiзнався б про Чорнобильську трагедiю, якби радiацiйна хмара не перетнула кордони СРСР. Повiдомлення складалося з шести рядкiв: "Вiд Ради Мiнiстрiв СРСР. На Чорнобильськiй атомнiй електростанцi╖ сталася аварiя. Пошкоджено один з атомних реакторiв. Вживаються заходи для лiквiдацi╖ наслiдкiв аварi╖. Потерпiлим нада╓ться допомога. Створено урядову комiсiю".

Наступного дня подiбне повiдомлення також помiстили на третю смугу газет. На першiй сторiнки повiдомлення про аварiю на ЧАЕС потраплять лише пiсля першотравневих свят. Наприклад, з'явиться повiдомлення про вiдвiдування ЧАЕС першими особами кра╖ни - державною комiсi╓ю на чолi з головою Ради мiнiстрiв СРСР Миколою Рижковим. До речi, сам термiн "аварiя", названий у першi години, згодом саме так став всюди i згадуватися. Хоча речi потрiбно було називати сво╖ми iменами: вибух ядерного реактора з викидом бiльше 100 тонн радiоактивних речовин в атмосферу, правильнiше було б називати "техногенна катастрофа". Та про реальний рiвень радiацi╖ у ЗМI замовчувалося. Люди чекали, що керiвники кра╖ни пояснять, наскiльки небезпечнi наслiдки аварi╖ на ЧАЕС. Але влада мовчала. Iнформацiю про рiвень радiацi╖ i способи захисту вiд не╖ громадяни черпали лише з радiопередач "ворожих голосiв". Ось такою насправдi була вона - горбачовська "гласнiсть"!


* * *


Населення кра╖ни давно вже звикло, що заяви уряду про намiри покращення життя простих мешканцiв СРСР призводять лише до зворотного ефекту - принаймнi спочатку - а тому по-сво╓му реагувало на значне погiршення економiчно╖ ситуацi╖ у кра╖нi - полицi магазинiв, i до того не переповненi, пiд натиском громадян (про запас) взагалi ставали пустими. А ось в полiтичнiй чи iнтелектуальнiй сферi здавалося, що нiчого не змiнювалося. Та то було лише у першi роки правлiння Горбачова, А ось наприкiнцi 80-х рокiв ситуацiя дещо змiнилася.

В умовах "перебудови" i багатопартiйностi, що почала формуватися, компартiя поступово стала втрачала свою монолiтнiсть i почала розпадатися. Цей розпад був обумовлений тим, що мiж правлячою партi╓ю та суспiльством виникли глибокi протирiччя. Плюралiзм думок, послаблення контролю влади над суспiльством, розпочата демократизацiя суспiльно-полiтичного життя принципово змiнювали всю обстановку в кра╖нi, а КПРС, сповiдуючи консервативнi погляди, продовжувала захищати пiдвалини старо╖ полiтично╖ системи, що перебувала в глибокiй кризi. Компартiя не встигала за розвитком подiй, ╖╖ бюрократичний апарат показав свою нездатнiсть вести полiтичну боротьбу в нових умовах. Серед причин, що почали призводити КПРС до кризи, було ╖╖ невмiння прогнозувати напрямки суспiльного розвитку. На тлi посилення вiдцентрових процесiв у СРСР i загостреннi соцiально-економiчно╖ ситуацi╖ в Укра╖нськiй соцiалiстичнiй республiцi авторитет КПУ став стрiмко падати.

Пiдписання Радянським Союзом ще 10 рокiв тому у 1975-му pоцi у Гельсiнкi Заключного акту з безпеки i спiвробiтництва в ╢вропi, та узятi СРСР у зв'язку з цим зобов'язання стимулювали подальший розвиток полiтичного плюралiзму, хоча вiдбувався вiн в умовах безпрецедентного тиску з боку КПРС i державних органiв. Ще тодi, у серединi 70-х pокiв у Ки╓вi почала активно дiяти "Укра╖нська суспiльна група сприяння виконанню Гельсiнських угод" (створена в листопадi 1976 p.). А у березнi 1988-го року на ╖╖ базi була утворена Укра╖нська Гельсiнська спiлка (УГС), яка вийшла за рамки правозахисно╖ органiзацi╖ та набула полiтично╖ спрямованостi. УГС проголошувала необхiднiсть вiдновлення укра╖нсько╖ державностi (але не вiдкидала й iдею конфедерацi╖ незалежних держав). А далi УГС стала безпосередньою базою для створення Укра╖нсько╖ республiкансько╖ партi╖.

Став реально вiдчуватися подих полiтично╖ свободи. Наприкiнцi 1987-го року вийшли з ув'язнення i повернулися в Укра╖ну такi вiдомi правозахисники як В'ячеслав Чорновiл, Михайло Горинь, Левко Лук'яненко, Степан Хмара та iншi. В цей час в Укра╖нi почали поступово виникати першi органiзацi╖, не контрольованi КПРС: у 1987-му роцi - асоцiацiя "Зелений свiт" i Укра╖нський культурологiчний клуб у Ки╓вi, "Товариство Лева" у Львовi, у 1988-му роцi у Ки╓вi - укра╖нознавчий клуб "Спадщина" та студентське об'╓днання "Громада". ╥хня дiяльнiсть одразу ж вийшла за межi суто просвiтницько╖ i набула полiтичного характеру. Взимку 1987-1988-го рокiв був опублiкований роман Бориса Пастернака "Доктор Живаго", за який письменник отримав Нобелiвську премiю в галузi лiтератури. У 1989-му роцi вперше в Радянському Союзi був легально надрукований роман iншого лауреата нобелiвсько╖ премi╖ О. I. Солженiцина "Архiпелаг Гулаг", а потiм й iншi його твори: "У колi першому". "Раковий корпус", "Буцалося теля з дубом", роздiли з "Червоного колеса". Радянському читачевi стала також доступна поезiя Йосипа Бродського, теж нобелiвського лауреата, засудженого свого часу радянською владою за "дармо╖дство".

Таким чином, у 1985-1988-му роках партiйне й радянське керiвництво змушене було вiдмовитися вiд насильницьких методiв боротьби з iнакомисленням, випустити на волю бiльшiсть полiтв'язнiв i змиритися з виникненням полiтизованих громадських органiзацiй та ╖х дiяльнiстю. У червнi 1988-го року на XIX-й Всесоюзнiй партiйнiй конференцi╖ буде прийняте рiшення про кардинальне реформування полiтично╖ системи та демократизацiю суспiльства. Найбiльш значущим, з точки зору проведених в кра╖нi реформ, стане позачерговий III-й З'╖зд народних депутатiв СРСР, який вiдбудеться у березнi 1990-го року. На ньому буде скасовано 6-у статтю Конституцi╖ СРСР, яка законодавчо закрiплювала "керiвну та спрямовуючу роль Комунiстично╖ партi╖".

Iлля Золотаренко народився i зрiс на Захiднiй Укра╖нi, вiн був щирим укра╖нцем i полюбляв свою рiдну укра╖нську мову. До 18 рокiв вiн скрiзь i завжди на нiй розмовляв. Та далi все змiнилося - починаючи з 1957-го року, з армi╖ вiн практично розмовляв вже на росiйськiй мовi, яку теж непогано знав ще зi школи, але мало вживав у сво╓му обiгу. А потiм навчання в Харковi та праця в Ки╓вi фактично змусила його спiлкуватися лише на росiйськiй мовi, часом навiть у бесiдах з братом Васильком. Реалi╖ великих мiст центрально╖ та схiдно╖ Укра╖ни змусили його говорити рiдною мовою лише у садибi батькiв та iнодi з дружиною. А тому його дивувало, а часом навiть обурювало, що на тлi демократичних перетворень в Укра╖нi, у тому ж Ки╓вi майже нiчого не змiню╓ться у ситуацi╖ з рiдною мовою - столиця Укра╖ни розмовляла переважно на росiйськiй мовi.

Iлля навiть одного вечора поговорив на цю тему з дружиною. Надiя пiдтримала його у цьому питаннi - вона й сама у районному центрi закiнчувала укра╖нську школу, та вже в iнститутi перейшла на росiйську. Але Надя при цьому сумно вiдзначила:

-- А Наталка й Геннадiй зараз бiльше вже спiлкуються з друзями на росiйськiй мовi.

-- Я знаю. А що поробиш, якщо бiльшiсть дiтей у дворi говорять саме на росiйськiй мовi. Добре, що хоча б в школi вони розмовляють на укра╖нськiй мовi.

Доньцi Iллi та Надi╖ восени цього виповнювалося вже 17 рокiв, а сину - 14. Ще значно ранiше батьки одноголосно вирiшили, що ╖х дiти будуть навчатися саме в укра╖нськiй школi. Росiйську мову вони однак будуть непогано знати, але ж вони укра╖нцi.

-- Скоро Наталка закiнчить школу, дай Боже поступить в iнститут, i тодi вже повнiстю перейде на росiйську мову.

-- Ось цього я й боюсь, i не бажаю такого допускати. Ми укра╖нцi, то як можна нехтувати сво╓ю мовою? Ти дивись, школи ╓ i укра╖нськi, i росiйськi. А чому ВНЗ лише росiйськi?

-- Ну, в Захiднiй Укра╖нi, у тому ж Львовi чи Ужгородi в iнститутах, мабуть, викладають i укра╖нською мовою.

-- А чому лише в Захiднiй Укра╖нi? А на iнших територiях що, не укра╖нцi живуть?

-- ╢ багато й не укра╖нцiв.

-- А то я не знаю. Я ж i не примушую всiх навчатися лише на укра╖нськiй мовi. Але повинен же бути хоча б якийсь паритет у цьому питаннi.

-- Ну, я чула, що укра╖нська мова не дуже технiчна. Та й сама це трохи знаю - на укра╖нськiй мовi медичнi термiни, препарати якось зовсiм незвично звучать. Якби мене зараз хтось змусив би робити ╖х переклад на укра╖нську мову, то я точно бiльше нiж 50 % не переклала б.

-- То все нiсенiтниця. Я iнженер, а тому авторитетно заявляю тобi, що в укра╖нськiй мовi технiчнi термiни цiлком зрозумiлi. А стосовно медичних термiнiв, то ти не зна╓ш ╖х перекладу просто тому, що не звикла - в медiнститутi ти ╖х вчила, а зараз у сво╖й повсякденнiй практицi у розмовi ти використову╓ш ╖х сугубо росiйськi назви. Медицина взагалi не росiйська i не укра╖нська, вона, можна сказати, латинська. Але ж ╖╖ термiни на всiх мовах свiту iснують.

-- Мабуть, ти ма╓ш рацiю. Але так швидко Укра╖на на рiдну мову не перейде. Та й Москва не дозволить.

-- Е, нi, -- заперечив Iлля. -- Зараз вже багато чого вiд Москви, вiд Росiйсько╖ федерацi╖ не залежить. Зараз Укра╖на багато питань ма╓ право сама вирiшувати.

-- Само по собi це питання не вирiшиться. Навiть керiвники Укра╖ни вважають питання мови другорядним, ╓ багато бiльш нагальних питань.

-- А воно якраз не другорядне!

-- Можливо, ти й ма╓ш рацiю, та вiд тебе нiчого не залежить.

-- А я й не кажу, що в змозi самостiйно щось змiнити. Проте я хочу, щоб укра╖нськi питання розв'язували самi громадяни Укра╖ни.

-- Яким чином?

-- На зборах, форумах, пленумах, конференцiях, з'╖здах... Але не Союзних, а укра╖нських.

-- Ну, що ж, -- посмiхнулася Надiя. -- Як то кажуть, стяг тобi в руки. А я подивлюся, що з того вийде.

-- Вийде, вийде, Надюша. Так, один я нiчого не вдiю. Але таких як я зараз вже багато.

Домашня розмова на цьому й завершилася. Та вже навеснi наступного 1987-го року подiбна розмова повторилася i у стiнах iнституту. Якось до свого колишнього кабiнету, який зараз успiшно освоював Золотаренко, завiтав Семенов. Iллi подобалися розмови з Миколою Васильовичем, ще, мабуть з першого ╖хнього знайомства у серпнi 1978-го року. А з того часу минуло вже майже 10 рокiв. Вони обидва постарiли саме на цей вiк, та вели все такi ж конструктивнi бесiди. Золотаренку подобався й сам Семенов - як людина. Iлля Михайлович нормально спiлкувався з усiма спiвробiтниками кафедри, але серйознi розмови (за власною iнiцiативою) волiв проводити саме з Миколою Васильовичем. Зараз вони неспiшно обсудили економiчну й полiтичну ситуацiю у кра╖нi, поговорили й про горбачовську перебудову, жваво будуючи сво╖ припущення стосовно того, що в результатi у лiдера кра╖ни з цього вийде. Зачепили й питання мови. Iлля запитав свого напарника у розмовi:

-- Миколо Васильовичу, а коли ви навчалися в iнститутi, то на якiй мовi велося у ньому викладання?

-- На росiйськiй.

-- I так завжди було?

-- Не знаю як до вiйни, а пiсля вiйни, скорiш за все, було саме так. Хоча ви зна╓те, в серединi 50-х рокiв 80 % киян розмовляли на укра╖нськiй мовi. Та поступово перейшли на росiйську.

-- Вiсiмдесят вiдсоткiв?! Та ви що! Щось дуже багато.

-- Багато. Але це саме так, це статистичнi данi. Я й сам тодi трохи говорив на укра╖нськiй мовi. Звичайно, не чисто, була якась помiсь. Але укра╖нську мову я добре розумiв, хоча розмовляв на нiй гiрше. Та все ж я укра╖нець. I батьки, i дiди мо╖ теж укра╖нцi. Так, прiзвище у мене росiйське, але коли й за яких обставин змiнилася наша родова нацiональнiсть я навiть не знаю. Та i я, i мо╖ батьки все сво╓ життя провели саме в Ки╓вi. Хiба що за виключенням 1941-1943-го рокiв - пiд час окупацi╖ наша сiм'я була евакуйована. Мiй батько теж був iнженером, у лихi роки ми ви╖хали з Ки╓ва разом з заводом, на якому вiн працював.

-- Зрозумiло. А зараз ви говорите укра╖нською мовою? -- ╖хн╓ спiлкування велося на росiйськiй мовi.

-- Практично нi. Лише росiйською. Зараз в Ки╓вi ситуацiя протилежна - тепер вже, мабуть, тi ж самi 80 % мешканцiв столицi розмовляють росiйською мовою.

-- Це так, -- скрушно похитав головою Iлля Михайлович. -- Але ж так не повинно бути, якщо бiльшiсть мешканцiв столицi укра╖нцi.

-- Не повинно, але ╓... -- тихо пiдтвердив Семенов.

-- Миколо Васильовичу, а як ви ставитесь до того, щоб вести навчання у ВНЗ на укра╖нськiй мовi? Не у всiх, звiсно, але хоча б у частинi з них.

-- Моя вiдповiдь вам, скорiш за все, не сподоба╓ться, та я вiдповiм - категорично проти.

-- Чому?!

-- Бо це неможливо так вже швидко зробити. Це означа╓, що потрiбно переучувати весь педагогiчний контингент. Ну, нехай це й можна зробити порiвняно швидко - укра╖нською мовою нехай i не розмовляють, але ╖╖ добре розумi╓ бiльшiсть наших колег. Але по чому вчити студентiв? Всi навчальнi книжки написанi на росiйськiй мовi. Ви уявля╓те собi, що означа╓ всi ╖х перекласти на укра╖нську мову. Скiльки на це часу пiде?..

-- Я це добре розумiю. Але починати з чогось потрiбно. Невже й нашi нащадки будуть постiйно вчитися лише за росiйськими пiдручниками:

-- Ось ви й почнiть таку роботу, -- посмiхнувся Семенов.

-- А ╖╖ вже розпочав. Я тепер пишу книжки саме на укра╖нськiй мовi.

За 16 рокiв, з початку роботи в НДI у Золотаренка були вже видано кiлька наукових та навчально-методичних книжок, саме книжок, бо перелiк iнших публiкацiй (статтi, заявки на винаходи, тези доповiдей тощо) перевалив вже за 5-й десяток. Iллi подобалося творити - щось писати самому. А по мiрi його наукового зростання серйознiшими та ╜рунтовнiшими ставали i його публiкацi╖. А зараз вiн i справдi - не збрехав i не перебiльшив Iлля Михайлович - писав все на укра╖нськiй мовi.

-- О! То ви молодець! -- вiдгукнувся на таку заяву колеги Семенов. -- Так тримати. Як би ж то всi науково-педагогiчнi кадри Укра╖ни були подiбнi вам. Вам потрiбно згуртувати навколо себе iнших викладачiв, i навiть з iнших ВНЗ.

-- Це легко сказати, та дуже важко виконати.

-- Чому? Адже зараз у нас у республiцi створюються рiзнi нацiональнi об'╓днання. Вам потрiбно пiдтримувати з ними зв'язок. А ще краще стати членом якогось подiбного об'╓днання, яке займа╓ться й мовними питаннями..

-- Я це розумiю. Але як ╖х знайти?

-- Я гадаю, що в Ки╓вi це не так вже й складно зробити. Кажуть, що язик до Ки╓ва доведе. А ми з вами знаходимось у самому Ки╓вi. Нам легше це робити. Отож, працюйте, шукайте, батенька!

А час спливав...

Взимку, на початку 1988-го року вийшла з друку перша наукова книга Iллi Михайловича Золотаренка на укра╖нськiй мовi. Один iз авторських екземплярiв цього видання з дарчим написом Iлля подарував Семенову. Той подякував за такий презент, пiсля чого запитав:

-- Ну, що, знайшли ви собi в Ки╓вi укра╖нську органiзацiю до вподоби?

-- А, -- махнув рукою Золотаренко, -- то все дитячi забави. Я маю на увазi подiбнi органiзацi╖. У мiстi iснують рiзнi численнi органiзацi╖ та гуртки, якi декларують сво╓ю метою вiдродження й утвердження укра╖нсько╖ мови в Укра╖нi, i навiть серед укра╖нцiв зарубiжжя.

-- О! То це ж добре.

-- Та нiчого доброго там нема╓. То здебiльшого сама балаканина, без будь якихось активних дiй. Це, так би мовити, гуртки за власним уподобанням. Виходiв на серйознi iнстанцi╖ у них нема╓. Хоча до однi╓╖ тако╖ органiзацi╖ я й сам вхожу.

-- То й займiться налагодженням зв'язкiв саме ви. Карти вам в руки.

-- Коли, Миколо Васильовичу менi цим займатися? То ж потрiбно цiлими днями мотатися по мiсту. А я на кафедрi майже весь свiтовий день просиджую. I все дякуючи вам, -- посмiхнувся вiн.

-- Ну, це все робилося для блага iнституту, кафедри... Та ви ма╓те рацiю. Вам такою органiзацiйною роботою займатися не з руки. То краще робити бiльш вiльним працiвникам.

-- Полiтикам? На мiй погляд лише вони вiльнi у сво╖й щоденнiй дiяльностi. Нi ми, нi виробничники на подiбнi речi часу не ма╓мо.

-- Менi зда╓ться, що це краще робити укра╖нським письменникам. Це ╖х, так би мовити, i прямий обов'язок, вони це мають робити за сво╖м статусом. Та й свiй робочий i вiльний час вони планують самi.

-- О! У цьому ви ма╓те рацiю. Деякi з них такою роботою i займаються. З тих, хто пiдтриму╓ подiбнi укра╖нськi органiзацi╖, а часом i входять до ╖х керiвного складу. Та це поки що дрiбнi сошки - до них не дуже прислуховуються. Я вiдчуваю, що просто ще не набрав потрiбних обертiв укра╖нськiй нацiональний рух.

-- Отже, потрiбно чекати.

-- Це зрозумiло. Та саме чекання навiть камiнця з мiсця не зрушить.

-- Нiчого. Маленькi струмочки згодом об'╓днаються, i не те що камiнець, а й величезну кам'яну брилу перекинуть.

-- Дай то Бог!

I з цих питань Семенов мав рацiю, вiн немовби у воду дивився. Пройшов ще рiк i у лютому 1989-го року в Ки╓вi було створено, як всеукра╖нська громадська спiлка - суспiльно-громадська органiзацiя - товариство укра╖нсько╖ мови iменi Тараса Шевченка (ТУМ). Вона на хвилi нацiонального пiднесення об'╓днала тi численнi органiзацi╖ та гуртки, про якi минулого року розповiдав Семенову Золотаренко. Перше потужне обласне Товариство рiдно╖ мови було створено ще у червнi 1988-го року у Львовi - його очолював Роман Iваничук. Сформоване товариство було на базi нацiонально╖ iнтелiгенцi╖ - передусiм письменники, науковцi та освiтяни (недарма Микола Васильович говорив про письменникiв - i це вже був значно вищий ╖х рiвень). Та ще й попервах ТУМ розмiщувалося у примiщеннi Спiлки письменникiв Укра╖ни. I Головою ТУМ став вiдомий укра╖нський поет, перекладач, лiтературний критик та громадсько-полiтичний дiяч Дмитро Павличко. На установчих зборах ТУМ був присутнiй i Iлля Михайлович. I вiн дуже радiв тому, що справа нарештi зрушила з мiсця. Згодом Золотаренко став членом цього товариства.

А нацiональний рух мiж тим набирав оберти - в Укра╖нi почала створюватися й бiльш серйозна - дiйова й дiйсно рушiйна - органiзацiя, яка так i так стала називатися: "Народний Рух Укра╖ни за перебудову", а пiзнiше просто "Народний Рух Укра╖ни". У березнi - вереснi 1989-го року в бiльшостi областей пройшли установчi конференцi╖ цi╓╖ органiзацi╖. А I-й Всеукра╖нськiй установчий з'╖зд "Руху" вiдбувся 8-10-го вересня у Ки╓вi. Оминути й цю подiю Iлля Михайлович аж нiяк не мiг, тим паче, що вона вiдбувалася у конференц-залi Ки╖вського полiтехнiчного iнституту. У Народному Русi об'╓дналися люди рiзних полiтичних переконань - вiд лiберальних комунiстiв до тих, хто сповiдував iде╖ iнтегрального нацiоналiзму. Але домiнували в органiзацi╖ настро╖ нацiонально╖ демократi╖. У результатi виборiв керiвних органiв головою "Руху" став поет, перекладач, кiносценарист, драматург, державний i громадський дiяч Iван Драч (комунiст!), а вiдомий дiяч Укра╖нсько╖ Гельсiнсько╖ спiлки, правозахисник i колишнiй полiтв'язень Михайло Горинь (антикомунiст!) - головою Секретарiату Руху.

А 28-го жовтня був прийнятий Закон УРСР "Про мови в Укра╖нськiй РСР". Згiдно з його 2-ю Статтею Державною мовою Укра╖нсько╖ РСР встановлювалася укра╖нська мова. На пiдставi Закону було складено й затверджено "Демократичну програму розвитку укра╖нсько╖ мови та iнших нацiональних мов в Укра╖нськiй РСР на перiод до 2000-го року" Це стало фактом утвердження демократичних досягнень на територi╖ СРСР. Схожi закони прийняли Грузiя та парламенти балтiйських кра╖н. Щоправда, водночас закрiплювалося i вагоме значення росiйсько╖ мови в Укра╖нi. Зокрема, службовi особи зобов'язанi були володiти як укра╖нською, так i росiйською мовами, акти найвищих органiв мали публiкуватися обома мовами, вивчення в усiх загальноосвiтнiх школах укра╖нсько╖ i росiйсько╖ мов мало бути обов'язковим.

Колесо нацiонального руху стрiмко котилося просторами Укра╖нсько╖ соцiалiстично╖ республiки у складi СРСР. Завершувався перший етап формування багатопартiйностi в Укра╖ни: виникнення неформальних органiзацiй, утворення легально╖ органiзовано╖ опозицi╖; активiзацiя дiяльностi Укра╖нсько╖ Гельсiнсько╖ спiлки, розмежування та диференцiацiя всерединi правлячо╖ КПРС, органiзацiйна консолiдацiя Демократично╖ платформи.

А тим часом укра╖нськi громадяни готувалися до чергових виборiв. 27-го жовтня набув чинностi Закон про вибори до Верховно╖ Ради УРСР, якi мали вiдбутися у березнi 1990-го року. Пiдiйшла черга проводити вибори парламентiв республiк (суб'╓ктiв Союзу) та мiсцевих рад. До того часу верховнi ради республiк внесли змiни до свого законодавства, аналогiчнi до змiн союзного законодавства 1988-го року. Але закони про вибори республiканських парламентiв виявилися демократичнiшими, бо в республiках було враховано попередню критику. Полiтична рiзноманiтнiсть тодi вже починала набувати конкретних рис i виборцi бачили рiзницю мiж рiзними таборами опозицiйних полiтикiв, а не тiльки мiж "демократами" та "партократами".

У листопадi до кабiнету завiдувача кафедрою зайшов Семенов. Вiн поговорив з Золотаренком про поточнi подi╖ у навчальному процесi, про те, про се, а потiм несподiвано перейшов до питання майбутнiх виборiв.

-- Iлля Михайловичу, вчора ввечерi я по телевiзору слухав галас стосовно майбутнiх виборiв. I менi прийшла в голову думка - а чому б вам не стати депутатом Верховно╖ Ради?

-- Отако╖ тобi! А на холери воно менi потрiбно?

-- Ну як. Адже саме у вас добрi реформаторськi настро╖. Ну, хоча б у мовному питаннi. А де найкраще розглядати такi питання, як не на високому рiвнi. Ось там ви зможете реалiзувати вашi iде╖. Ви входите до складу Товариства укра╖нсько╖ мови, а як я чув воно зараз користу╓ться немалим авторитетом. I вони разом з Рухом висувають кандидатiв у депутати. То чому б не спробувати й вам?

Iлля надовго задумався. Йому вже поступала така пропозицiя вiд одного iз членiв ТУМ, який зараз займався справами виборiв. Його колега навiть наполягав на сво╖й iде╖, мотивуючи це тим, що Золотаренко досвiдчений науковець i педагог, доктор наук, професор, завiдувач однi╓╖ iз провiдних кафедр всесвiтньовiдомого ВНЗ. Саме такi особи, казав вiн, мають працювати в укра╖нському парламентi. Тодi Золотаренко легковажно вiдмахнувся вiд цi╓╖ пропозицi╖. Та зараз вiн згадав як пару рокiв тому у розмовi з дружиною казав, що укра╖нськi питання повиннi розв'язували самi громадяни Укра╖ни. I вiдбуватися це ма╓ на зборах, форумах, пленумах, конференцiях, з'╖здах - i саме укра╖нських. Отож, вiдмовившись вiд пропозицi╖ свого висунення у депутати Золотаренко був, щонайменше, непослiдовним.

-- I що, -- повiльно тягнув Iлля Михайлович, -- полишити кафедру, iнститут? -- вiн запитально поглянув на Семенова.

-- Навiщо? -- щиро здивувався Микола Васильович. -- Адже депутати збираються на сесi╖ лише кiлька разiв на рiк. Та оскiльки це укра╖нський парламент, то вам ╖хати нiкуди не потрiбно. А на кафедрi на якийсь день-другий ми вам завжди замiну органiзу╓мо.

Семенов мав рацiю. Статус самих депутатiв не був високим, оскiльки народнi обранцi здебiльшого збиралися двiчi на рiк на один-два днi для затвердження пiдготовлених для них законiв УРСР. Теж саме вiдбувалося й на Союзних з'╖здах, хiба що тривалiсть тих була дещо бiльшою.

-- Не знаю, не знаю. Хiба можна вирiшити всi укра╖нськi проблеми за один-два днi? А проблем у нас хвата╓.

-- А у промiжках мiж з'╖здами ви будете напрацьовувати якiсь закони, щоб потiм ╖х за тi ж один-два днi прийняти. А для цього не потрiбно роботу полишати.

-- Хм, я подумаю над цим питанням, Миколо Васильовичу. Менi вже робили таку пропозицiю, та я вiд не╖ вiдмовився.

-- О! Тим паче. То повертайтеся зараз до не╖. Це буде на користь всiм.

Висування кандидатiв у народнi депутати Верховно╖ Ради УРСР i мiсцевих рад закiнчувалося 2 сiчня 1990-го року, а тому, якщо Золотаренко змiнив свою думку стосовно депутатства, то йому потрiбно було поспiшати. I через кiлька днiв, добряче все зваживши, вiн дав свою згоду балотуватися у кандидати народного депутата Верховно╖ Ради УРСР. Та Закон про вибори у вищий законодавчий орган держави - Верховну Раду УРСР - був складений у такий спосiб, що надавав переваги контрольованiй комунiстами владi й, навпаки, створював численнi перешкоди для участi у виборах демократичнiй опозицi╖. Отож мороки хватало, хоча висування багатьох кандидатiв у депутати мiсцевих рад йшло самопливом. Остання конференцiя Товариства укра╖нсько╖ мови, на якiй розв'язувалися "виборчi питання" була проведена наприкiнцi грудня 1989-го року на Микiльськiй Борщагiвцi, а частина протоколiв була подана взагалi у перiод з 30-го грудня по 2 сiчня 1990-го року. Намагався брати участь у виборах i "Народний Рух Укра╖ни". Та вiн на той час ще не був заре╓стрований, хоча документи були поданi давно - ще у вереснi. Подейкували, що Рух i не буде заре╓стровано, аж поки не скiнчиться висування кандидатiв у народнi депутати Верховно╖ ради УРСР. Так воно i сталося - "Народний Рух Укра╖ни" був офiцiйно заре╓стрований владою як громадсько-полiтична органiзацiя лише 9 лютого 1990-го року. Комунiстична влада явно не хотiла, щоб Рух офiцiйно брав участь у виборчiй кампанi╖. А за законом тiльки офiцiйно заре╓строванi громадськi органiзацi╖ мали за законом право висувати кандидатiв у депутати. А ТУМ на той час вже було офiцiйно заре╓стровано як громадська органiзацiя. До 1990-го року, спираючись на працю численних ентузiастiв, внески й пожертви, ТУМ виросло в розгалужену потужну органiзацiю, здатну проводити велелюднi заходи i реально впливати на подi╖ в кра╖нi та державнi рiшення. А "Рух" все ще був як би у приймах Товариства укра╖нсько╖ мови. Тому всiм рухiвцям, якi пiдтримувало iдеологiю ТУМ, довелось стати одночасно й активiстами Товариства укра╖нсько╖ мови, з рамена якого було висунуто багато кандидатiв вiд демократичного блоку.

На 450 мiсць до Верховно╖ Ради УРСР претендувало близько 3000 кандидатiв, тобто по 6-7 чоловiк на одне мiсце. У виборах взяли участь 84,55 % виборцiв. Демократичний блок домiгся значного успiху: iз 442 обраних депутатiв Верховно╖ Ради УРСР вiн отримав 111 мiсць, тобто Демократичний блок завоював 25 % мандатiв.

На першiй сесi╖ Верховно╖ Ради УРСР дванадцятого скликання, яка розпочала свою роботу 15-го травня, був присутнiй з мандатом депутата i Iлля Михайлович Золотаренко. Було обрано керiвництво Верховно╖ ради. Головою Верховно╖ Ради УРСР обрано першого секретаря ЦК КПУ Володимира Iвашка, а з липня (коли Iвашко стане заступником Генерального секретаря ЦК КПРС) ним став Леонiд Кравчук. Першим заступником Голови Верховно╖ Ради був обраний Iван Плющ. Лiдером комунiстично╖ бiльшостi (так звана "Група 239") було обрано Олександра Мороза. Трохи пiзнiше демократичнi сили у Верховнiй Радi перейшли до опозицi╖ i, щоб координувати свою дiяльнiсть у прокомунiстичнiй Верховнiй Радi, 6-го червня оформилися як Народна рада. До ╖╖ складу увiйшло 125 народних депутатiв, якi репрезентували парламентськi фракцi╖ "Вiльнi демократи", "Вiдродження". "За права людини", "Незалежнiсть" та група "Демократична платформа в КПУ". Основу Народно╖ ради складали депутати захiдного регiону. Головою Народно╖ ради було обрано академiка зi Львова Iгоря РафаОловича Юхновського, його заступниками Левка Лук'яненка, Дмитра Павличка, Олександра ╢мця, Володимира Фiленка, секретарем - Леонiда Танюка.

Однак остаточного перелому на користь яко╖сь однi╓╖ з протидiючих сил у ходi виборiв у масштабах республiки фактично не вiдбулося. За цих умов кожен з полiтичних опонентiв намагався перехилити шальку терезiв на свiй бiк. А тому практично з усiх питань, якi розглядали на першiй сесi╖ Верховно╖ Ради УРСР розгорнулася запекла боротьба мiж представниками Демократичного блоку i парламентською бiльшiстю. Та значення цих виборiв було важко переоцiнити, тому що вони вiдбувалися на альтернативнiй основi, похитнули монополiю Комунiстично╖ партi╖ на владу i уперше в iсторi╖ Укра╖на отримала демократично обранi парламент та мiсцевi ради. Вибори 1990-го року кардинально змiнили внутрiполiтичну ситуацiю: до важелiв влади прийшли полiтичнi лiдери ново╖ хвилi (склад Верховно╖ Ради оновився на 90 %). Представники демократичних сил набули статусу народних депутатiв, що юридично посилило опозицiю, а сама перемога демократiв на мiсцевому рiвнi i в рядi областей активiзувала дiяльнiсть регiональних елiт.

Пiсля обрання Золотаренка депутатом Верховно╖ ради УРСР його тепло поздоровили дружина та дiти (вдома) i колеги (на роботi). Звичайно, що найтеплiшi вiтання на кафедрi Iлля Михайлович отримав вiд Миколи Васильовича Семенова. На що йому Iлля Михайлович вiдповiв:

-- Це, скорiш за все, я вам повинен дякувати. Отож дякую вам не лише за поздоровлення, а в першу чергу за те, що саме ви пiдштовхнули мене до такого важливого у мо╓му життi кроку.

А в цiлому в республiцi зараз в розпалi був другий етап ╖╖ реформування - почалося створення багатьох партiй, ╖хнiй подiл на центристськi та радикальнi; поява парламентсько╖ опозицi╖; iнiцiювання представниками демократичного блоку важливих державних рiшень. I серед них найголовнiшим, як вважав Золотаренко (та й не один вiн) було прийняття Декларацi╖ про державний суверенiтет Укра╖ни. Це вiдбулося на черговiй сесi╖ Верховно╖ Ради УРСР 16 липня 1990-го року. Вона проголошувала державний суверенiтет укра╖нсько╖ республiки в складi СРСР. Важливим було те, що цей суверенiтет намагалися встановити мирним шляхом. Адже Декларацiя приймалася у той час, коли мiжнацiональна напруга в азiйських i кавказьких республiках подекуди виплеснулася у кривавi мiжетнiчнi сутички. Не обiйшлося без сутичок i в Литвi, та зрештою вона ще до виборiв в Укра╖нi, 11-го березня проголосила свою незалежнiсть вiд СРСР. Активно готували вiдновлення незалежностi також Латвiя та Естонiя. Це був час, коли Декларацi╖ про суверенiтет (слiдом за РРФСР) проголосили всi союзнi республiки й автономнi республiки, якi входили в Союз. Це були свого роду тести на випробування, як далеко можна зайти у сво╖х намiрах до самостiйностi. Згодом цей процес в iсторi╖ отрима╓ назву "парад суверенiтетiв".

Що ж стосу╓ться саме Декларацi╖ про державний суверенiтет Укра╖ни, то вона далеко випередила декларацi╖ Росi╖ i комунiстiв. По-перше, це фактично була програма побудови незалежно╖ держави. По-друге, Декларацiя надала поштовх i напрямок процесу утворення нацiональних держав на теренах падаючо╖ комунiстично╖ iмперi╖. Одним з головних положень Декларацi╖ було положення про громадянство. Проголошувалося, що Укра╖на ма╓ сво╓ громадянство, де "всi громадяни рiвнi перед законом, незалежно вiд походження, соцiального i майнового стану, расово╖ та нацiонально╖ належностi, статi, освiти, полiтичних поглядiв, релiгiйних переконань, роду i характеру занять". Громадяни всiх нацiональностей становлять народ Укра╖ни.

Декларацiя проголошувала економiчну самостiйнiсть Укра╖ни. У документi пiдкреслювався намiр створити незалежну банкiвську, цiнову, фiнансову, митну та податкову системи, сформувати державний бюджет, а при необхiдностi ввести й власну грошову одиницю. Декларацiя визнавала самостiйнiсть республiки у вирiшеннi питань науки, освiти, культурного i духовного розвитку укра╖нсько╖ нацi╖. У мiжнародному планi Укра╖на проголошувала свiй намiр стати в майбутньому постiйно нейтральною державою, яка не буде брати участi у вiйськових блоках i зобов'язувалася дотримуватися 3-х неядерних принципiв: не застосовувати, не виробляти i не набувати ядерно╖ збро╖.

Iллю Михайловича радувало, що в республiцi вiдбуваються значимi, прогресивнi змiни. Та ось з його працею у Верховнiй Радi все було не так вже й просто. Свого часу i Семенов - в першу чергу - та й сам Золотаренко здорово помилилися у тому, що Верховна Рада УРСР буде збиратися лише кiлька разiв на рiк. Як виявилося восени, навiть за якихось там пiв року вiдбулося з пiвтора десятка сесiй Верховно╖ Ради УРСР. Тобто, зараз укра╖нськi парламентарi╖ працювали на бiльш постiйнiй основi. Та то було й зрозумiло - республiка чекала на позитивнi змiни, не можна було гаяти час. Та Золотаренку це спричиняло чималi труднощi. Йому доводилося розриватися помiж iнститутом та Верховною радою. Слава Богу, поки що керiвництво установ та контролюючi органи закривали очi на те, що окремi (i не так вже й мало) депутати як би одночасно працюють на двох роботах. Звичайно, депутатiв нiхто не примушував щоденно вiд дзвiнка до дзвiнка сидiти в залi Верховно╖ ради, ╖х нiхто не контролював - вони мали свiй особливий статус. Але у того ж Демократичного блоку iснувало почуття вiдповiдальностi перед кра╖ною та виборцями, та й у сво╖х мрiях вони бачили процвiтаючу, економiчно сильну та по-╓вропейськi вiльну республiку, а можливо, й незалежну самостiйну державу. Отож i працювали не за страх, а за совiсть. Та це дуже ускладнювало Золотаренку прийняття участi у навчальному процесi в КПI, а про завiдування кафедрою вже годi й говорити. Тому Iлля вже не раз пошкодував про те, що свого часу дав згоду балотуватися у депутати. Демократичний блок, тобто Народна рада на його думку цiлком могла справлятися з прийняттям важливих для республiки рiшень i без нього. Хоча Iллю часом i охоплювала гордiсть за те, що у такий важливий для республiки час вiн знаходиться на передньому рубежi, у гущi значимих подiй. Отакi-то були справи...


РОЗДIЛ 25


По╖здки та зустрiчi


Перший понедiлок (5-е число) листопада почався для Iллi Михайловича з роботи в iнститутi - читання на 2-й парi поточно╖ лекцi╖ на 4-му курсi ╖хньо╖ спецiальностi (3 академiчнi групи). Надалi сьогоднi за розкладом у Золотаренко занять вже не було. Та на вiвторок, тобто вже на завтра було заплановано передсвяткове засiдання кафедри - по╓днання корисного з при╓мним, а тому потрiбно було ще раз проглянути план винесених на нього питань та пiдготуватися - щоб не пускати хiд подiй на самоплив, iнакше буде самий звичайний базар. Отож пiсля пари Iлля попрямував на кафедру, спочатку вiн зайшов у загальне примiщення i трохи поспiлкувався з колегами. Потiм вiн покинув це примiщення й пiдiйшов до сусiднього, вiдкрив свiй кабiнет й усiвся за стiл, з шухляди якого дiстав теку з паперами. Там не було плану засiдання кафедри, та ще йдучи пiсля лекцi╖ коридорами iнституту Золотаренко згадав, що йому потрiбно виконати ще одну роботу. Вiн занурився у перегляд паперiв та ╖х читання. Потiм дiстав ручку й почав неспiшно робити якiсь помiтки у паперах. Вiд цi╓╖ роботи його вiдволiк телефонний дзвiнок iнститутсько╖ лiнi╖. Телефонувала Оксана Федорiвна, секретар деканату:

-- Iлля Михайлович, добрий день! Я хочу повiдомити, що вас просив зайди до нього Григорiй Вiкторович, -- декан факультету.

Золотаренко зложив папери знову у теку, поклав ╖╖ у шухляду столу й направився до кабiнету декана, який знаходився трохи окремо вiд деканату. Вiн постукав у дверi i, не чекаючи вiдповiдi, трохи прочинив ╖х. Декан побачив його й проказав:

-- Заходьте, Iлля Михайлович. Доброго дня, -- привiтався вiн, а коли Золотаренко наблизився до його столу, вони поручкалися й господар кабiнету запропонував гостю присiсти.

-- Щось трапилось, Григорiй Вiкторович? -- спитав Золотаренко.

-- Та нi, по факультету нiяких проблем нема╓. Справа в iншому.

-- Слухаю.

-- Пам'ята╓те, мiсяця пiвтора тому йшла мова про конференцiю у Харковi?

-- Так, пам'ятаю. Зрозумiло, настав ╖╖ час? Адже вона повинна була вiдбутися саме у листопадi.

-- Точно.

-- Ти хочеш, щоб я сам туди ╖хав? Чи можна послати когось з доцентiв?

Iлля Михайлович звертався до декана за iм'ям та по батьковi, але був з ним на "ти" - той був на 17 рокiв молодшим за нього. Крiм того, Григорiй Вiкторович Коваленко був випускником ╖х кафедри, i Золотаренко у 1978-1979-му навчальному роцi застав його ще на студентськiй лавi - той якраз закiнчував 5-й курс. По закiнченню навчання Григорiй залишився асистентом на кафедрi i досить швидко, за 5 рокiв пiдготував i захистив кандидатську дисертацiю - молода людина була толковою. Через 3 роки, коли вiн за рiк до того отримав вчене звання доцента, його призначили заступником декана - проробив ним теж 3 роки. А на початку вже саме цього навчального року вiн став деканом - дали вiдпочинок 55-рiчному Олександру Марковичу Горбенку.

-- Та нi, посилати, мабуть, нiкого з молодих не будемо, -- вiдповiв Коваленко на запитання завiдувача кафедрою. -- Ми ж з вами розмовляли на цю тему, -- Григорiй, не зважаючи на свою немалу посаду, з усiма старшими за себе був лише на "ви". -- Iлля Михайлович, ви ж повиннi були до цi╓╖ конференцi╖ пiдготувати доповiдь. Ми з вами так тодi домовлялись. Та й тези доповiдi, наскiльки я знаю, готовi до опублiкування.

-- Все правильно, Григорiй Вiкторович, -- посмiхнувся Золотаренко.

-- Отож. А якщо доповiдь написана i тези готовi, то ╖хати доведеться саме вам. Адже доповiдь ваша.

-- Ну, не зовсiм так, -- все ще посмiхався Золотаренко.

-- Як це?

-- Та дуже просто. Доповiдь дiйсно написана мною. Та це ж просто написаний чи вiддрукований папiрець. Вiн фактично без прiзвища автора, адже на конференцi╖ не збирають оригiналiв доповiдей, тим паче, що переважна бiльшiсть чита╓ сво╖ доповiдi без папiрцiв.

-- Ну, так. Це я знаю. То й що? Ви хочете, щоб на конференцi╖ вашу доповiдь прочитав хтось iнший з кафедралiв? Але ж це буде дуже не коректно - читати чужу доповiдь.

-- Все буде коректно. Справа у тому, що на тезах доповiдi до друку запланованi два прiзвища - звичайно, мо╓, а також ще й Кулiнiча.

-- А навiщо ви його дописували?

-- Ну, я його не особливо й дописував. Адже й вiн цi╓ю проблемою займа╓ться. Та ти зна╓ш.

-- Так, знаю. Але однак, чому вiн, а не ви?

-- Бо йому бiльш це потрiбно. Що змiниться вiд того, що у мене - доктора, професора, додасться ще один виступ на пересiчнiй конференцi╖? Адже це не мiжнародна конференцiя, наскiльки я пам'ятаю, вона навiть не всесоюзна. Так, вона, можливо, й союзного значення, i на нiй, теж можливо, хто зна, будуть присутнi доповiдачi з Росiйсько╖ Федерацi╖ чи Бiлорусi╖, чи з iнших наших радянських соцiалiстичних республiк. Та все ж вона бiльше просто республiканська, тобто конференцiя пiд егiдою Укра╖нсько╖ радянсько╖ соцiалiстично╖ республiки у складi СРСР.

-- Добре, все це так. Я вас зрозумiв, -- посмiхнувся вже й Коваленко. -- Ви вирiшили додати чергову галочку у послужний список Кулiнiча. Я розумiю, що йому це бiльш потрiбно. Та нiчого не вийде, -- зiтхнув Григорiй, -- ╖хати на конференцiю доведеться саме вам.

-- I чому?

-- Справа у тому, що вчора в кiнцi робочого дня мене викликав до себе Степан Олександрович, -- проректор з науково╖ роботи iнституту. -- Саме вiн вручив менi запрошення на цю конференцiю, пам'ятаючи, що ╖хати повинен був представник нашого факультету. Ми з ним трохи поговорили й вiн запитав, хто по╖де на конференцiю. Я, пам'ятаючи нашу розмову ще у вереснi, звiсно ж вiдповiв йому, що на конференцiю по╖де Золотаренко. Моя вiдповiдь його задовольнила. Отож тепер змiнювати я вже нiчого не буду, не маю права. Це ж проректор. Крiм того, якщо про конференцiю зна╓ вiн, то може знати й ректор.

-- А ось це навряд чи. Про мiжнародну конференцiю Михайленко, мабуть, i доповiв би ректору, а ось про мiсцеву, так би мовити... А то у Петра Михайловича iнших турбот нема╓.

-- Добре. Нехай i так, у цьому ви ма╓те рацiю, та змiнювати щось вже пiзно. Та i яка рiзниця. Ви ж самi розумi╓те, що мало хто на конференцi╖ зверне увагу на якогось там Кулiнiча, доцента, якщо там будуть виступати професори чи вiдомi виробничники. А галочка у послужному списку у нього вже однак ╓, чи буде - тези з його, ну, i з вашим прiзвищем. Якщо не хочете ╖хати, то, мабуть, вам самим доведеться утрясати це питання iз Михайленком.

-- Та нi, -- покачав головою Iлля Михайлович. -- Не буду я дошкуляти йому всякими дрiбницями. Так, доведеться ╖хати на конференцiю менi. Коли вона ма╓ вiдбутися?

-- Пленарнi днi - 12-го й 13-го листопада, це понедiлок та вiвторок. За╖зд на конференцiю i ре╓страцiя - у суботу або у недiлю.

-- Хм, нiчого собi. Аж два вiльнi днi. Мабуть, щоб якiсь екскурсi╖ провести. Молодцi органiзатори конференцi╖. До речi, де вона вiдбуватиметься, я маю на увазi саме примiщення?

-- Так, зараз, я не звернув на це увагу... -- Коваленко пiдняв одну чи двi теки, що лежали у нього на столi i вийняв з пiд них бланк запрошення. -- Та-а-к... Конференцiя вiдбудеться у Харкiвському полiтехнiчному iнститутi. Хм, це ж, начебто ваш iнститут, тобто ви його закiнчували. Назва конференцi╖: "Науково-технiчний прогрес i пiдвищення ефективностi використання виробничого i наукового потенцiалу в машинобудуваннi". Будь ласка, ваше запрошення, -- вiн простягнув Золотаренку листiвку.

-- А ти гарно поiнформований, -- посмiхнувся той. -- Дiйсно, iнститут мiй. Так, коли ви╖зд?

-- Ну, у п'ятницю або суботу. Як ви самi того забажа╓те.

-- Та нi, не буду я ╖хати у п'ятницю. Не хочу я 2 днi по знайомому менi Харкову вештатись. По╖ду в суботу нiчним потягом. Менi буде досить ще й цiлого дня у недiлю на прогулянки-спогади по колишнiй столицi Укра╖ни. А потягом зручно - ввечерi сiв у Ки╓вi у потяг, в вранцi вже у Харковi. I потягiв у тому напрямi йде чимало, так що з квитками проблеми не буде.

-- Ну, якщо ви хочете ще зручнiше, то у ту ж суботу, або навiть в недiлю вранцi летiть лiтаком. Чого вам ноги бити? Пiвтори години, чи й того менше, i ви вже у Харковi.

-- Ой, Григорiю Вiкторовичу, -- розсмiявся Золотаренко. -- Та ти мене вже зовсiм у пенсiонери записав, а то й у 80-рiчного дiда. Дума╓ш, що якщо менi тiльки-но перевалило за 50, то я вже нi на що не здатен?

-- Та нi, Iлл╓ Михайловичу, -- й собi розсмiявся Коваленко. -- Я так не думаю. Вибачте. Просто хотiв, що ви дiйсно добиралися у Харкiв iз зручностями, щоб менше на дорогу часу витрачати.

-- Добре, зрозумiло. Отже, ╖ду я потягом, i виписую про╖знi документи з суботи. А назад... Так, 13 - вiвторок, отже, мо╓ вiдрядження буде з 11-го по 14-е - день прибуття назад у Ки╖в.

-- Ви зна╓те, Iлля Михайлович, краще оформлюйте вiдрядження по 15-е. Хто його зна╓, коли у вiвторок закiнчиться пленарне засiдання, доповiдi можуть i затягтися. Невiдомо ж, скiльки там народу буде. Крiм того, можуть ще й якийсь там сабантуй влаштувати. То навiщо вам, щоб не спiзнитися, на потяг поспiшати?

-- Ну, сабантуй, навряд чи зараз хтось буде влаштовувати. Хiба що заради показухи. Не тi часи, ти ж бачиш, що у державi ко╖ться. Щось пробуксову╓ перебудова Михайла Сергiйовича Горбачова. Добре, оформлю на всяк випадок вiдрядження по 15-е. Ти у цю п'ятницю, пiсля свята до якого часу будеш? - завiзувати вiдрядження потрiбно буде.

-- Та я тут, у деканатi цiлими днями товчусь. Я вже, чесно кажучи, не радий цiй посадi. Заступником декана працювалося спокiйнiше. Завiзую я, встигнемо. До того ж, наказ пiдготу╓мо сьогоднi чи завтра.

-- Добре. Тодi все, я можу йти?

-- Можете. До побачення Iлля Михайлович!

-- Та ми ще сьогоднi не раз можемо побачитись, -- усмiхнувся Золотаренко. -- Адже зараз ще навiть не обiднiй час.

-- Тьху ти! Й справдi. Я вже зашився з цими факультетськими справами. Тодi просто успiхiв вам. Працюйте чи вiдпочивайте. Всього доброго!

-- I тобi, Григорiю Вiкторовичу, не хворiти!


* * *


При╖хавши нiчним потягом у недiлю вранцi до Харкова, Золотаренко не дуже-то поспiшав ╖хати у полiтехнiчний iнститут на ре╓страцiю. Речей у нього було мало, лише його старенький, але добротний (так би мовити саме професорський) коричневий шкiряний портфель iз самими необхiдними на 2-3 днi речами. Вiн для вiдрядження зручнiший за "дипломат" - у нього ╓мнiсть бiльша. Мiсця ж у готелi заздалегiдь заброньованi органiзаторами конференцi╖. Так що з влаштуванням на нiчлiг проблем не повинно бути. Пiсля закiнчення iнституту Iлля був у Харковi кiлька разiв, та здебiльшого лише протягом одного дня - вiн при╖жджав туди переважно для контактiв з колегами свого iнституту та мiсцевих ВНЗ чи пiдпри╓мств для можливих вiдгукiв на його дисертацiйнi роботи. Отож Iллi, звичайно ж, хотiлося здiйснити невеличку прогулянку знайомими йому за роки навчання мiсцями.

Взагалi-то, у мiстi вже iснував метрополiтен. Пiсля вiдкриття 23-го серпня (день визволення Харкова вiд фашистських загарбникiв) 1975-го року мiсто стало 6-м за лiком метрополiтеном в СРСР та 2-м в Укра╖нi. Тодi були вiдкритi першi 8 станцiй на Свердловсько-Заводськiй лiнi╖, починаючи зi станцi╖ "Вулиця Свердлова" i до станцi╖ "Московський проспект". А ось у Дзержинський район мiста, який зараз був метою Iлля, метро ще не було проведено. Тому й добиратися Золотаренку довелося до центру потягом метро (вiд станцi╖ "Пiвденний вокзал"), а звiдти вже автобусом, та ще й з чималою дiлянкою пiшого ходу. Та зараз Золотаренко вже з годину прогулювався вулицями та парками району, потiм поснiдав у одному з кафе, ще трохи погуляв у цьому районi, а потiм направився вулицею Сумською, яка проходила по територi╖ Дзержинського та Ки╖вського районiв знову-таки до центру мiста. Золотаренку можна було з вокзалу одразу добиратися до мiсця проведення конференцi╖ - так було набагато простiше. Та Iлля вибрав для себе саме такий план дiй - спочатку пiша прогулянка, а потiм вже вiдпочинок у готелi. Так, неспiшно, вiн дiстався знайомого полiтехнiчного iнституту.

Iлля заре╓струвався як учасник конференцi╖ й отримав направлення у готель. Спочатку Золотаренко хотiв зайти на рiдну кафедру, де планував трохи поспiлкуватися iз знайомими йому колегами. Та вiн вчасно згадав, що сьогоднi недiля. Якщо у суботу ще був шанс застати на кафедрi когось iз знайомих, то у недiлю - точно нi. Гаразд, зустрiнеться з ними вже завтра, на конференцi╖. Вiн зiтхнув i направився до вказаного йому готелю. До того ж, Iлля Михайлович за час сво╓╖ прогулянки по Харкову досить-таки втомився, адже стрiлки годинника давно вже перевалили за полудень. А тому, розмiрковував вiн, не заважало б трохи вiдпочити, а ще краще прийняти перед тим душ.

В готелi, у кiмнатi на двох чоловiк, поки що нiкого не було. Золотаренко розкрив свiй портфель, розклав деякi сво╖ речi у шафу, й дiставши махровий рушник, попрямував до ванни. Та поки вiн насолоджувався теплою водицею пiд душем - на вулицi сьогоднi було прохолодно - вiн почув, що у дверi номеру хтось зайшов. Коли Iлля одягнувся й вийшов з ванно╖, то побачив, що у нього вже з'явився напарник по кiмнатi. Це був високий пiдтягнутий чоловiк, рокiв на 5-8 старший за нього.

-- Добрий день! -- привiтався Золотаренко. -- Мене звуть Iлля Михайлович Золотаренко.

-- Добрий день! А мене звуть Валентин Гаврилович, прiзвище Новодворський. Я при╖хав на конференцiю з Полтави.

-- А я при╖хав з Ки╓ва. Та я багато хорошого чув про ваше мiсто, -- простягнув Iлля. -- Одне iз самих красивих культурних центрiв Укра╖ни. Якi визначнi iмена та назви: Петро I, Кочубей та Мазепа, Полтавська битва, Сорочинський ярмарок... А якi вiдомi вже письменницькi iмена - Григорiй Сковорода, Iван Котляревський, Микола Гоголь, Володимир Короленко, Панас Мирний, Iван Нечуй-Левицький. А вже у нашi часи якi артисти: Вiра Холодна, Клара Лучко, Юрiй Тимошенко та iншi. Та й сама Полтавщина - благодатний край, адже це батькiвщина багатьох найвизначнiших вже сучасних письменникiв; Олесь Гончар, Павло Загребельний, Борис Олiйник, Юрiй Дольд-Михайлик.

-- А ви добре обiзнанi з iсторi╓ю Полтавщини, -- розплився у задоволенiй посмiшцi Валентин Гаврилович. -- Полтавщина дiйсно славна на iмена, i до ╖х когорти входять не лише перерахованi вами, а ще й Василь Капнiст, Панас Мирний, Iван Бiлик, Володимир Самiйленко, Олесь Донченко, Якiв Шутько, Анатолiй Дiмаров, Степан Руданський, Олена Пчiлка, Михайло Драгоманов, Архип Тесленко, Якiв i Петро Савченки, брати Григорiй i Григiр Тютюнники. Та й взагалi, -- розпалювався колега Золотаренка, -- Полтавщина - такий чудовий край. Адже недарма Леся Укра╖нка, запрошуючи Ольгу Кобилянську до Гадяча, назвала Полтавський край "самою укра╖нною" землею. Полтавщина ╓ унiкальною, чарiвною частиною Укра╖ни. Це мальовнича природа, прекраснi пам'ятки iсторi╖, лiтератури, архiтектури, науковi досягнення ╖╖ синiв, ╖хня перемога в ратних i трудових справах, - все це ╓ неповторною особливiстю Полтавщини.

-- Ну, я, звiсно, не так добре обiзнаний з вашим кра╓м, як ви, -- усмiхнувся Iлля Михайлович, почувши таку запальну тираду напарника по кiмнатi. -- Сам я родом з Хмельницько╖ областi. У Ки╓вi я мешкаю лише з кiнця 60-х рокiв.

-- Ви з Хмельницько╖ областi? Та ви що, справдi?! -- здивовано вигукнув напарник Iллi по кiмнатi.

-- Саме так. А що вас так здивувало?

-- Так це ж i моя батькiвщина. Я народився на Хмельниччинi, а у Полтаву потрапив вже значно пiзнiше. Та цей край я дуже полюбив. А у якому мiстi чи районi ви проживали на Хмельниччинi - на сво╖й iсторичнiй батькiвщинi?

-- Мешкав я у Дуна╓вецькому районi, село Зеленче.

-- Дуна╖вцi я знаю, а ось про таке село не чув.

-- Ну, воно й не дивно, -- посмiхнувся Золотаренко, -- село воно i ╓ село, хiба всi села можна запам'ятати, навiть у однiй областi. Щоправда, село чималеньке - до 2000 мешканцiв. Воно знаходиться поруч iз залiзничною дiлянкою помiж Хмельницьким та Кам'янець-Подiльським, у 4-х кiлометрах на пiвдень вiд залiзнично╖ станцi╖ Нестерiвцi.

-- О, а ось Нестерiвцi я знаю, про╖жджав це мiстечко чи селище, коли ╖здив у Кам'янець. Тепер стало бiльш зрозумiло про мiсце вашого народження, воно ближче до Кам'янця, нiж до Хмельницького.

-- Саме так, ближче, та нашiй родинi це якраз зручнiше, тому що у Кам'янцi мешка╓ родина мо╓╖ сестри i працю╓ у залiзничному депо мiй брат.

-- Зрозумiло. А менi ближче саме до Хмельницького, народився я у Старосинявському районi.

-- Я знаю про такий район. Вiн розташований на схiд вiд обласного центру.

-- Так. Хоча, якщо точнiше, то дещо на пiвнiчний схiд - районний центр у цьому напрямку.

-- А ви мешкали у самому районному центрi?

-- Нi, -- покачав головою Новодворський i навiть дещо скривився. -- Я теж родом з села. Та ви про нього навряд чи чули, як i я про ваше.

-- I як воно назива╓ться?

-- Село назива╓ться Сьомаки.

-- Дiйсно, не чув я про нього.

-- Та то й не дивно. Воно у нас значно менше вашого, зараз там мешка╓ десь так приблизно 400 чоловiк, а то й того менше - близько 150 дворiв, -- насправдi кiлькiсть населення рiдного села Валентина Гавриловича ледь перевалила за позначку у 300 осiб, а кiлькiсть працюючих громадян складала взагалi менше 50 чоловiк. Громадяни працездатного вiку в населених пунктах селищно╖ ради (а це села Сьомаки, Бугла╖, Дашкiвцi та хутiр Петровського) становили тi ж самi 300 чоловiк, що й загальне населення головного села). -- Та зараз, -- продовжував свою оповiдь Новодворський, -- родини не такi чисельнi, як то було до вiйни, а то й взагалi у селах живуть самi старики - молодь пови╖жджала у мiста. Що ж стосу╓ться розташування села, то вiд нього до районного центру буде кiлометрiв 12, а до самого Хмельницького - десь так 60-65.

-- А ваше село чимось вiдоме?

-- Та чим воно може бути вiдоме. Таких сiл лише в Укра╖нi десятки тисяч. Ранiше, давно вже - село було утворене ще у далекому 1665-му роцi - воно називалося Любарськими хуторами. Отож назва хутiр сама за себе говорить. Воно вiдоме хiба що тим, що пiд час вiйни ледь не роздiлило долю бiлорусько╖ Хатинi.

-- Та ви що?! Нiмцi спалили все село?

-- Нi, не все, але багато чого i спалили, i мешканцiв села повбивали. Менi, точнiше мо╖й родинi разом зi мною, дивом вдалося залишитися живими. Я ще тодi малий був, рокiв 8 менi було, не все пам'ятаю.

-- I як це трапилось?

-- Як трапилось, пита╓те? Звичайна iсторiя - допомога мешканцiв села партизанам. Я все це чув лише з оповiдей старших, сам я цього не пам'ятаю. Розповiдали, що влiтку 1942-го року в село вступив партизанський загiн полковника Мельника. Загiн вiдходив пiсля важкого бою з нiмцями, у ньому було багато поранених партизан. Отож мешканцi села i надали допомогу пораненим, а також зiбрали для партизанiв дещо з продуктiв i рiзнi речi. Пiд вечiр загiн з обозом - пораненi, речi, продукти - покинув Сьомаки, залишився у селi невеликий загiн для прикриття руху основних сил партизан iз обозом.

-- I загiн успiшно вiдiрвався вiд нiмцiв? -- уточнив Iлля Михайлович.

-- Цього я не знаю. Та, скорiш за все, таки вiдiрвався.

-- I нiмцi спалили село за надання допомоги пораненим?

-- Нi, це ще не кiнець iсторi╖. Справа у тому, що зранку наступного дня село з двох сторiн оточив чисельний зведений загiн нiмецьких карателiв i полiца╖в, якi й почали наступ на село - планували знищити партизанську групу прикриття. Та партизани вийшли з села, i на його околицi, вже навiть у полi мiж загонами карателiв i партизан зав'язався жорстокий бiй

-- I нiмцi вбили чи захопили партизан.

-- Якраз нi. У цьому бою партизани дали гiдну вiдсiч ворогу - карателiв було вiдкинуто, а самi партизани цi╓╖ групи планово вiдiйшли, сво╓ завдання вони виконали - не дали нiмцям ув'язатися за основними силами партизан. I саме це страшенно розлютило нiмцiв. I тодi вдень зведений загiн карателiв i полiца╖в приступив вже не до бою з партизанами, а до винищення села i його жителiв за надану допомогу партизанам. Вони заганяли людей в льохи i закидали ╖х гранатами; зганяли чоловiкiв, жiнок, дiтей i лiтнiх людей в хати, якi потiм обливали бензином i запалювали; кидали живих людей у вогонь тощо.

-- А як же вашiй родинi та й iншим мешканцям села вдалося вцiлiти?

-- Ну, через деякий час нiмцi й полiца╖ - не знаю навiть, кого там бiльше було - припинили це звiрство.

-- Самi припинили? -- здивувався Золотаренко.

-- Нi, не самi. Надiйшов ╖м такий наказ зверху. Та хто його вiддав я не знаю, не знали цього й мо╖ предки або iншi старожили села, -- вже пiсля вiйни стало вiдомо, що команду зупинити операцiю в Сьомаках було дано комендантом Старосинявського нiмецького вiйськового гарнiзону Шиндикiвським. -- Та за цей перiод карателi знищили понад 150 господарських хат, вбили 184 жителя, з них 77 чоловiкiв, 59 жiнок, 48 дiтей i немовлят - цi цифри я добре запам'ятав. Було повнiстю знищено 23 родини, у яких проживали 81 людина. Ну, також було знищено багато голiв велико╖ рогато╖ худоби, свиней, рiзно╖ птицi. Спалено було i багато зерна та зернопродуктiв. Так ось, за висновками спецiально╖ урядово╖ комiсi╖, яка вона була органiзована по закiнченню вiйни - а наше село було звiльнено у 44-му роцi саме у Жiночий день 8-го березня - збитки у селi за час вiйни склали понад 2,5 мiльйони карбованцiв.

-- Ваше село, хоча воно й невелике, та заслугову╓ на пошану, -- поважно простягнув Золотаренко.

-- Таких сiл на Укра╖нi чимало. Фашисти у багатьох селах та мiстах стiльки горя наробили. Особливо у нашому районi дiсталося ╓вреям. У однiй лише Старiй Синявi розстрiляли 5842 ╓врея.

-- Ви ма╓те рацiю, горя багато. У вас, у селi хоча б якийсь пам'ятник загиблим встановлений?

-- Встановлений. I не просто пам'ятник, а Меморiал пам'ятi. Тодi могили загиблих були розкиданi по селу, тому що тих хоронили i на цвинтарi, i просто повулично у загальних ямах. Це вiдбувалося вже лише наступного дня, коли нiмцi нарештi дозволили надавати першу допомогу пораненим та хоронити убитих. Ну, а потiм, набагато пiзнiше - я вже ви╖хав з села - мабуть, i попереносили останки у загальну могилу та зробили Меморiал. Ось таке мо╓ село. Так, воно невелике, але ви ма╓те рацiю - воно, чи точнiше, його люди заслуговують на повагу.

-- А саме село гарне?

-- У дитинствi воно менi дуже подобалося. Та то у дитинствi. А пiзнiше я зрозумiв, що таких сiл багато. Хоча воно й дiйсно гарне. У селi ╓ 2 ставки, один практично у самому центрi села, iнший (менший) - у його схiднiй частинi. Село зелене, чистеньке, як всi села в Укра╖нi. Бiльшiсть вулиць вкритi асфальтом, хоча ╓ й ╜рунтовi дороги. На жаль, село далеченько вiд залiзницi розташоване, - за 20 кiлометрiв; не те, що ваше село - 4 км вiд залiзнично╖ станцi╖. А тому пiдвiз матерiалiв ускладнений, та ви й самi зна╓те, що таке сiльськi дороги.

-- Знаю. Так, зрозумiло. Та ви стосовно красоти села ма╓те рацiю - для кожно╖ дитини сво╓ рiдне мiсце народження саме найкраще, так завжди було.

-- То так. Ну, що ще можна сказати за село? - ╓ школа, дитячий садок, фельдшерсько-акушерський пункт, АТС, магазини райспоживспiлки. ╢ також, -- посмiхнувся Новодворський, -- Церква Святого Благоговiрного Князя Олександра Невського.

-- У вашому селi ╓ якiсь промисловi пiдпри╓мства чи сiльськогосподарськi виробництва?

-- Промислових пiдпри╓мств практично нема╓, хiба що ╓ невелика приватна будiвельна установа. Та й у сiльському господарствi зайнято небагато мешканцiв села. Так, що я весь час балакаю, а ви ставите запитання? -- знову посмiхнувся Валентин Гаврилович -- Менi вже про сво╓ село розповiдати аж геть нiчого - все, що знав, розповiв. А ось у вас рiдне село велике - розкажiть про нього.

-- Ну, оскiльки село бiльше за ваше, то й розповiдь може бути довшою.

-- А то нiчого. Що нам з вами ввечерi робити? Трохи зараз розповiсте, потiм сходимо у готельний ресторан чи у якесь кафе повечеряти, а потiм знову можна розмовляти. Телевiзор менi вже й дома осточортiв - все одне i теж, про перебудову. Та яка там до бiса перебудова, все тiльки на гiрше. Кра╖на котиться по похилiй площинi.

-- Добре, умовили, -- й собi посмiхнувся Iлля Михайлович, -- та так буде й справедливо. Ви ж менi досить детально розповiли про свiй рiдний край, а тому я мушу зробити хiд у вiдповiдь.

I Золотаренко почав розповiдь про сво╓ рiдне село, зачепивши при цьому трохи й станцiю Нестерiвцi - адже там колись працював його батько та дядько Микола (помер 7 рокiв тому у вiцi 80 рокiв). А тому проговорили колеги - Новодворський теж був доктором наук, професором - допiзна. Телевiзор вони так i не включали - коли-то випада╓ такий момент, що за 700-800 кiлометрiв вiд села, у якому ти народився (середньому чи навiть малому) раптом з'явля╓ться нагода зустрiтися й порозмовляти iз земляком. Нарештi, наситившись бесiдами, вони полягали спати - завтра буде непростий, але цiкавий день.


* * *


День i справдi виявився цiкавим, i не лише у науковому планi. Подiбних науково-технiчних конференцiй у життi Iллi Михайловича Золотаренка, та, мабуть i у Новодворського, було чимало. Харкiвська третя республiканська науково-технiчна конференцiя проходила пiд егiдою Всесоюзного науково-технiчного товариства машинобудiвникiв. I розпочалася вона так, як це бувало майже завжди. У сво╓му вступному словi один з органiзаторiв конференцi╖ привiтав ╖╖ учасникiв, нагадав ╖╖ тему та мету, пiсля чого довiв до вiдому делегатiв ╖╖ кiлькiсний склад - присутнi стiльки-то ректорiв вищих навчальних закладiв, проректорiв, завiдувачiв кафедрами, докторiв наук та професорiв, а також заслужених дiячiв науки. За планом на конференцi╖ мали бути присутнi 150 делегатiв, з них приблизно половина - iногороднi представники. Далi були зачитанi деякi привiтання на адресу учасникiв цього заходу. Нарештi було перейдено вже до бiльш конкретних питань: 2 днi роботи конференцi╖, наступного дня будуть також працювати секцi╖, якi за результатами обговорень будуть готувати рекомендацi╖. Тобто, будуть не лише доповiдi, а й дискусi╖. Далi питання по регламенту: на виступ - за попередньою домовленiстю - нада╓ться 20-25 хвилин. I наприкiнцi заключнi слова вступу: "Отже, ми приступа╓мо до виконання нашо╖ програми". Все так, як i завжди, тобто нiчого особливо цiкавого.

Далi, коли пiшли доповiдi, стало вже бiльш цiкаво - деякi з повiдомлень дiйсно були для окремих категорiй (за науковими напрямами) делегатiв новими й перспективними. Золотаренко прочитав свою доповiдь одразу по обiду. Виступу Новодворського сьогоднi не було, та й, як зрозумiв Iлля Михайлович з деяких фраз свого колеги, навряд чи вона вiдбудеться й завтра - Валентин Гаврилович - як вже встановив для себе Золотаренко - був ще той жук. В цiлому ж перший день роботи конференцi╖ пройшов досить успiшно. Повернувшись з iнституту у готель обидва професори передяглися у спортивнi костюми й завалилися на лiжка (поверх одiял) вiдпочивати. Iлля включив телевiзор та поклацав регулятором переключення програм - йому теж не дуже подобався цей безлад у кра╖ни, та новини, все ж таки, слiд було послухати. Якщо, як казав Новодворський, кра╖на котиться по похилiй площинi, то в центрi Укра╖ни подi╖ починали пiднiматися на самий високий рiвень. Так, наприклад, влiтку, 16-го липня поточного 1990-го року була проголошена, та ще й за участi самого Золотаренка, Декларацiя про державний суверенiтет Укра╖ни, яка у суспiльствi була сприйнята неоднозначно. А тому прийнятий документ так i не одержав статусу конституцiйного акту - Укра╖нська РСР залишалася у складi СРСР, мiжнароднi органiзацi╖ та бiльшiсть кра╖н свiту поки що не визнали ╖╖ державну незалежнiсть. А зовсiм недавно, протягом 2-17-го жовтня у Ки╓вi вiдбувся протест-голодування студентiв, який пiзнiше увiйде в iсторiю пiд назвою "Студентська революцiя на гранiтi". Однi╓ю iз головних вимог молодi було недопущення пiдписання нового союзного договору, якiй вже практично був пiдготовлений i чекав свого часу. Протест голодуючих студентiв не був марним - пiд ╖х тиском 17-го жовтня Верховна Рада створила тимчасову узгоджувальну комiсiю для розгляду ╖х вимог - Золотаренко був присутнiй i на цьому засiданнi. А далi узгоджувальна комiсiя разом зi студентами випрацювала спiльний документ, котрий враховував практично всi вимоги голодуючих, що i було засвiдчено 16-ма пiдписами.

Як покаже далi час, "Революцiя на гранiтi" стала переломним моментом в утвердженнi незалежностi Укра╖ни, а молоде поколiння ще наприкiнцi 90-х рокiв засвiдчило сво╓ бажання на право жити у вiльнiй демократичнiй державi, а надалi i вiдстояло його. Юнацький ентузiазм, помножений на чiтку та продуману органiзацiю акцiй, дав змогу проявити неабиякий полiтичний потенцiал укра╖нського молодiжного руху, який змусив рахуватися з собою i тодiшнiх компартiйних можновладцiв, i досвiдчених дiячiв опозицi╖.

Та у сьогоднiшнiх новинах нiяких повiдомлень стосовно подiбних гострих подiй не прозвучало - буденнi новини. Щоправда, цiкаво й досить смiшно було дивитеся на одного з членiв уряду, у якового брали iнтерв'ю - той, як то кажуть, дуже вже розпускав свiй павичий хвiст, бундючився як iндик i розхвалював себе - як успiшно просову╓ться у державi перебудова i стiльки вiн особисто всього гарного робить для простих людей. Та неозбро╓них оком було видно, що це лише слова, слова... Дивлячись на цього павича-iндика, Iлля Михайлович зi смiхом запитав у свого напарника по кiмнатi:

-- Валентине Гавриловичу, i як вам отакий керiвник? I кого тiльки в уряд призначають?!

-- А-а, -- махнув той рукою, -- хiба вiн один такий? Та всi вони однаковi: у них слово - полова, язик - помело. Всi чиновники такi ж самi, та й багато наших депутатiв теж.

Золотаренка непри╓мно вразила остання фраза, однак вiн промовчав. Новодворський не знав, що його колега по готельному номеру теж депутат - Iлля Михайлович поза стiнами Верховно╖ Ради зазвичай депутатського значка не носив - не хотiв хизуватися. Натомiсть вiн промовив:

-- Але себе вихваляти вiн не забува╓.

-- Якби ж то вiн один. Таких там, мабуть, половина. Та й у нас, простих людей, ╖х хвата╓. Навiть у нас на кафедрi ╓ такий. Професор, мiж iншим.

-- Ваш колега?

-- Колега - Срiбний Семен Михайлович. Та вiн, хоча й професор, але докторську дисертацiю не захищав, отримав звання, будучи кандидатом наук.

-- Ну, таких багато.

-- Я знаю. Я не можу сказати, що наукове звання професора вiн отримав не заслужено. Отримав цiлком заслужено, вiн людина башковита й роботяща. Та ось пiсля отримання цього звання вiн дуже змiнився - теж став, як той павич. На кожному кроцi не забува╓ всiм нагадувати, що вiн професор. I що ще бiльш цiкаво, так це те, що вiн мiй земляк.

-- Тобто, теж iз Хмельниччини? Отож, навiть i мiй земляк?

-- Не зовсiм так. Вiн не просто iз Хмельниччини, ми з ним родом з одного села. Та в селi ми не зналися. Вiн дещо старший за мене. Село у нас, як я казав, невелике, але хiба в дитинствi всiх пацанiв запам'ята╓ш. Можливо, десь i стикалися у сiльських розвагах, та нi вiн, нi я не пам'ята╓мо один одного за часiв дитинства. Вiн непогана людина, навiть чуйна, завжди допоможе тому, кому потрiбна допомога. Вiн допомагав i сво╖м племiнникам, чи вже внучатим племiнникам зi вступом в iнститут, допомагав ╖м i у навчаннi. Та це одна сторона медалi, а ось iнша...

-- А яка iнша?

-- Вiн до нестями скупий. Вiн може допомогти людинi чим завгодно, але тiльки не грiшми. Якщо на кафедрi збираються грошi для органiзацi╖ святкових столiв чи на подарунки до днiв народження колег, то яку б iндивiдуальну суму збору йому не назвали, вiн завжди каже, що це багато. У нього в головi якийсь пунктик стосовно грошей. I не можна сказати, що вiн так вже розкiшно живе. Нi, купу╓ вiн дуже мало, вiн на усьому економить. Йому грошi потрiбно просто як грошi, мабуть, щоб просто сидiти на них, чи щодня перераховувати ╖х та любуватися ними. А грошей вiн отриму╓ чимало: оклад професора, завiдування кафедрою та ще й солiдна пенсiя. Простому смертному, тому ж асистенту, такi грошi й не снилися. А на асистентах вiн ой як ╖здить.

-- Зачекайте. Ви сказали завiдування кафедрою. А що, не ви завiду╓те кафедрою, а ваш земляк? I чому? - вiн же, можна сказати, рангом дещо нижчий за вас.

-- А навiщо менi те завiдування? Одна морока - рiзнi засiдання, ректорати, ради тощо. Будучи простим викладачем, я сам собi пан. А завiдувач повинен цiлий день сидiти на кафедрi - наш ректор дуже не полюбля╓ коли потрiбного йому з якогось питання завiдувача кафедрою нема╓ на мiсцi. А так, я вiдчитав свою лекцiю, i вiльний. Хочу - займаюся сво╖ми справами на кафедрi, не хочу - ╖ду додому. Навiщо менi той клопiт iз завiдуванням. Хоча з того ж Срiбного завiдуючий кафедрою нiякий, -- махнув рукою Новодворський. Сказане ним про небажання займати посаду завiдувача кафедрою лише зайвий раз пiдтверджувало припущення Золотаренка, що Валентин Гаврилович жук ще той. Та це були лише його думки, а вголос Iлля запитав:

-- А чим вiн не такий у сво╓му завiдуваннi?

-- Розумi╓те, останнiм часом в iнститутi стало падати навчальне навантаження. А ви ж зна╓те, що саме вiд нього залежать штати кафедр. А тому зараз кожна кафедра намага╓ться його десь урвати, часом i рахунок iнших кафедр. I на нашiй кафедрi крадуть навантаження. А нашому завiдувачу все трин-трава. У цьому випадку волати потрiбно на всiх рiвнях, аж до проректора чи навiть до самого ректора. А вiн засунув язик в одне мiсце i мовчить, вiн усього i всiх бо╖ться.

-- Зрозумiло, -- зiтхнув Iлля, мiркуючи, що у дечому його колега ма╓ рацiю - завiдування кафедрою й справдi нелегка праця. -- Продовжуйте свою розповiдь про вашого земляка-скнару.

-- Ага, так ось до чого я вiв. Маючи грошi та зв'язки серед студентiв-заочникiв, Семен Михайлович переобладнав свою квартиру на iндивiдуальне опалення - встановив невеличкий газовий котел. Звичайно, вiн отримав значну економiю. Та йому й цього здалося мало - вiн так "наекономився" вже з цим котлом, зменшуючи процес горiння у ньому до самого малого, що взимку разом з дружиною серйозно захворiв. Та то й не дивно - температура у квартирi ледь сягала чотирнадцяти градусiв. Це ж потрiбно бути таким скупердя╓м, щоб навiть не жалiти свою дружину. У нього настiльки гiпертрофована жадiбнiсть, що вiн за краще вiдмовиться пiти на День народження когось з друзiв, аби не витрачати сво╖ кошти на подарунок. При цьому вiн вигаду╓ таку безглузду причину сво╓╖ немовби зайнятостi, що в очах iнших вигляда╓ як блазень. Крiм того, вiн навiть "забува╓" тодi поздоровити iменинника. Вiн навiть не розумi╓, що його запрошують зовсiм не iз-за дарунка, багато хто вже й не чека╓ його вiд нього. Адже важливий не дарунок, важлива увага. А вона у нього ╓ лише до самого себе. Я впевнений, що як вiн буде помирати, то обов'язково накаже викарбувати на сво╓му могильному монументi слово професор. Для нього, я так гадаю, у його життi нема╓ iнших цiнностей крiм грошей та звання. Ось така ця людина.

-- Так, цiкава iсторiя, -- з посмiшкою промовив Золотаренко. -- Та вона не дуже-то й оригiнальна. Таких скупердя╖в, на жаль, ще хвата╓. ╢ вони i у нашому iнститутi. Та ми починали свою розповiдь не з цього, а, так би мовити iз павича-iндика.

-- А, точно, -- стукнув себе пальцями по скронi Новодворський. -- Так ось, мало того, що це цей мiй колега Срiбний на кожному кроцi нахваля╓ться, що вiн професор - чи не велике диво? - та йому й цього мало зда╓ться. А тому у сво╓му рiдному селi вiн представля╓ться не як завiдувач кафедрою, а як декан факультету. Мабуть, за його поняттями завiдувач кафедрою - дуже вже маленька для професора сошка, а ось декан факультету... Я дивуюся, як вiн ще не додумався назватися у рiдному селi ректором iнституту, або хоча б проректором. Це ж значно вищий рiвень - що проти нього той же декан факультету. У нього просто якась манiя величi. Вiн вважа╓, що вiн вищий за сво╖м соцiальним статусом за iнших, а тi йому завжди чимось зобов'язанi.

-- Я зрозумiв, трапляються й такi люди А звiдки ви це зна╓те про його представлення у селi?

-- Ну, я навiщаю перiодично сво╓ село. У мене там родичi залишилися. Срiбний теж iнодi там бува╓, та все ж, наскiльки я знаю, рiдше за мене. Хоча й у нього теж там родичi залишилися. Я навiть знаю про одного iз них - Срiбний Михайло Григорович. Мабуть, один iз його племiнникiв.

-- О, ви ранiше згадували про його племiнникiв, яким ваш Срiбний допомагав вступати до iнституту. То, можливо, це вони так про свого дядька розповiдали у селi? Що той, мов би, декан.

-- Iлля Михайлович, -- розплився у посмiшцi Новодворський, -- ви досвiдчений працiвник вищо╖ школи. I що, ви можете повiрити у те, що за п'ять рокiв навчання в iнститутi студенти, якi б вони не були, не в змозi зрозумiти хто такий завiдувач кафедрою, а хто - декан факультету? Та це ж нонсенс! Саме вони найлiпше розрiзняють цi посади. Цi двi посади не зможе вiдрiзнити хiба що стара бабуся, яка на базарi прода╓ склянками соняшникове насiння.

-- Так, мабуть, ви ма╓те рацiю. Воно й справдi не дуже-то гарно завищувати свiй рiвень, особливо професору. А можливо, вас у селi просто невiрно iнформували?

-- Нi, все вiрно. Менi у селi теж не бабця про це говорила, а компетентнi люди. Я у рiдному селi iнодi забiгаю у селищну раду, вона невелика за штатами: Голова, Секретар, бухгалтер, землевпорядник та прибиральниця. I я знайомий як iз Головою селищно╖ ради, так i з Секретарем. У мене навiть зберiга╓ться номер телефону селищно╖ ради, зда╓ться 3-22-... А ось останнi двi цифри напам'ять я не пригадаю. Так що iнформацiя стосовно балачок Срiбного вiрна.

-- М-да, цiкава й незвична iсторiя, яка не прикраша╓ вашого земляка, а частково i мого.

-- Ото ж бо!

-- Так, ну й неординарний, навiть дивакуватий у вас земляк чи колега, Валентине Гавриловичу.

-- Що ╓, те ╓.

Та на цьому розмова про колегу-спiвробiтника Новодворського була завершена. Однокiмнатними ще трохи поговорили, подивилися телевiзор, пiзнiше сходили разом у буфет на вечерю, знову поговорили, знову подивилися телевiзор - так день i завершився.


* * *


Наступного дня доповiдi та робота секцiй на конференцi╖ тривали лише до обiду. Пiсля обiду ж були зачитанi узгодженi рекомендацi╖ за результатами роботи, i на цьому конференцiя була завершена. Нiяких банкетiв чи прощальних вечерь, як i припускав Золотаренко, не було - людям у кра╖нi дiйсно було не до банкетiв. А тому Iлля Михайлович виписався з готелю й направився до вокзалу. Його сусiд по кiмнатi Новодворський не дуже-то поспiшав, та воно й було зрозумiло - ще до вечора вiн точно буде вдома, що таке якихось там 135 кiлометрiв вiд Харкова до Полтави. А ось Iлля планував бути у Ки╓вi завтра вранцi. Так воно й сталося, потягiв до столицi Укра╖нсько╖ радянсько╖ соцiалiстично╖ республiки зi сходу було досить. Золотаренко, при╖хавши додому, трохи понiжився у ваннi, знiмаючи втому, поснiдав, пiсля чого перегорнув свiжi газети, та потiм почав, неспiшно, збиратися на роботу. Сьогоднi вiн ще як би знаходився у вiдрядженнi - за узгодженням з деканом лише завтра ма╓ бути його день при╖зду - та завiдувач кафедрою все ж вирiшив дочасно навiдатись до сво╖х колег. Не хотiв вiн уподiбнюватися сво╓му новому знайомому-колезi Новодворському, який дуже вже не хотiв обiймати таку посаду. Та самому Золотаренку лямку завiдування кафедрою потрiбно було тягти сумлiнно - таким вже була його вдача. Життя тривало й час досить швидко спливав...


РОЗДIЛ 26


Знаковий, доленосний рiк


Чим ще запам'ятався Золотаренку завершальний рiк 9-го десятилiття 20-го столiття? Дещо ранiше, у жовтнi на тiй же сесi╖ Верховно╖ Ради Укра╖нсько╖ РСР було заплановано впродовж друго╖ сесi╖ Верховно╖ Ради УРСР прийняти Закон про референдум в Укра╖нськiй РСР, Закон про громадськi об'╓днання та органiзацi╖ в Укра╖нськiй РСР, Закон про статус народного депутата Укра╖нсько╖ РСР та Закон про вибори в Укра╖нськiй РСР на багатопартiйнiй основi. Все це мало сприяти новiй розбудовi республiки на нацiональному рiвнi. Та задовго до цього в окремих населених пунктах Укра╖нсько╖ РСР за рiшенням мiських рад вiдбувалися подi╖, якi свiдчили про вже теперiшнiй державний суверенiтет Укра╖ни. Так, наприклад, у селищi Червоноград на Львiвщинi 1 серпня 1990-го року за рiшенням мiськради було демонтовано пам'ятник Ленiну, а 14-го вересня подiбний акт привселюдно було зроблено у Львовi, 9 жовтня - в Iвано-Франкiвську та в багатьох iнших мiстах Укра╖ни. Та ще задовго до цього, 15-го березня вперше на державнiй установi (мiськвиконкомi) в м. Стрiй Львiвсько╖ областi було пiднято нацiональний прапор, 3 квiтня - над Львiвською ратушею, а 24 липня нацiональний прапор, освячений на площi бiля Софiйського собору, замайорiв на щоглi бiля будинку Ки╖всько╖ мiсько╖ ради. У Львiвськiй Оперi 9-го квiтня вперше було виконано (ще без офiцiйного затвердження) Гiмн Укра╖ни.

Все це вiдбувалося в Укра╖нськiй (зараз вже сувереннiй) Радянськiй Соцiалiстичнiй Республiцi, а в цiлому на теренах СРСР було дуже багато й iнших важливих подiй. Частка з них зараз прокручувалася в головi Iллi Золотаренка, як та застарiла документальна плiвка. Так, наприклад, 15 березня 1990-го року на засiданнi Позачергового III З'╖зду народних депутатiв СРСР у Кремлiвському палацi з'╖здiв було обрано першого (а як невдовзi виявилося i останнього) Президента СРСР. Ним став Михайло Сергiйович Горбачов, який обiйняв посаду глави держави. До цього часу в СРСР вищою посадовою особою був Голова Верховно╖ Ради СРСР. Та це були не останнi вибори, якi вiдбулися цього року в Москвi. Наприкiнцi весни, 29-го травня Борис Миколайович ╢льцин був обраний головою Верховно╖ Ради РРФСР.

На початку минулого року вiдбулася при╓мна новина, пов'язана з вiйськовою агресi╓ю - 15 лютого 1989-го року останнi радянськi во╖ни покинули Афганiстан. Одним головним болем для кра╖ни начебто стало менше, але ╖╖ вже починав затягувати вир гостро╖ внутрiшньополiтично╖ боротьби та запобiгання проявам сепаратизму. Ще ранiше, у 1987-1988-му роках виник вiрмено-азербайджанський конфлiкт в Нагiрному Карабаху, який затягнувся на кiлька рокiв. Це була вiдкрита мiжнацiональна конфронтацiя мiж азербайджанцями i вiрменами.

А далi наступила черга Прибалтики. 12 серпня 1989-го року понад 2 мiльйони громадян СРСР, якi проживали в прибалтiйських республiках, вишикувалися у безперервний живий ланцюг, вiдзначаючи таким чином 50 рокiв укладення радянсько-нiмецького пакту, який в результатi привiв до анексi╖ цих республiк. Далi в Прибалтицi почали збиратися масовi мiтинги пiд старими знаменами дово╓нних буржуазних республiк, на яких громадяни почнуть вимагати виходу зi складу СРСР. А вже в цьому 1990-му роцi в нiч на 11 березня Верховна Рада Литовсько╖ РСР на чолi з Вiтаутасом Ландсбергiсом проголосила незалежнiсть Литви. На територi╖ республiки було скасовано дiю Конституцi╖ СРСР i вiдновлено дiю литовсько╖ конституцi╖ 1938-го року. Таким чином, Литва стала першою з союзних республiк, що оголосила свою незалежнiсть. Проте незалежнiсть Литви не була визнана нi владою СРСР, нi iншими кра╖нами. I за таку свою iнiцiативу першопроходець незалежностi поплатився. Хоча пiзнiше вiддiлення окремих республiк стало проходити вже бiльш спокiйно, та по вiдношенню до Литви вiдбулися жорсткi заходи. В серединi 1990-го року була зроблена "економiчна блокада" Литви, а пiзнiше була застосована i вiйськова сила - починаючи з 11 сiчня 1991-го року радянськими частинами на територi╖ Литви будуть зайнятi Будинок друку у Вiльнюсi, телевiзiйнi центри i радiопередавачi в мiстах, адмiнiстративнi будiвлi, i деякi промисловi об'╓кти. Апофеозом стане iнцидент 13-го сiчня, коли радянськi вiйська штурмом вiзьмуть телевежу у Вiльнюсi i зупинять телемовлення в кра╖нi. Мiсцеве населення чинитиме опiр, в результатi чого загинуть 13 осiб, десятки будуть пораненi.

Ще ранiше, нiж у Литвi, в квiтнi 1988-го року Народний Фронт був утворений в Естонсько╖ РСР. Як i в Литвi вiн формально не ставив собi за мету вихiд Естонi╖ з СРСР, але фактично склав основу сил "за незалежнiсть", i так само користувався величезною популярнiстю у народу. З лiта 1988-го року в Таллiннi пройшли масовi мiтинги, якi пiзнiше отримали назву "Спiвоча революцiя", оскiльки люди на вулицях виконували нацiональнi пiснi. Велася активна агiтацiя за вiдокремлення, поширювалася нацiональна атрибутика i значки Народного фронту. 23 березня 1990-го року Компартiя Естонi╖ вийшла зi складу КПРС. 30 березня 1990-го року Верховна Рада ЕССР прийняла рiшення про оголошення суверенного державного статусу Естонi╖. Юридично це було пояснено тим, що 17 червня 1940-го СРСР окупував територiю Естонi╖. I тепер номiнально республiка просто виходила з окупацi╖.

Верховна Рада СРСР визнала державну владу Естонсько╖ РСР незаконною з моменту ╖╖ встановлення i проголосила вiдновлення Естонсько╖ Республiки. Зрозумiло, в Кремлi не збиралися просто так погоджуватися iз втратою територiй. I 3 квiтня 1990-го року Верховна Рада СРСР прийняла закон, що оголошував юридично неквалiфiкованими i недiйсними декларацi╖ Верховних Рад прибалтiйських республiк про анулювання входження в СРСР.

Всi цi подi╖ аж нiяк не сприяли покращенню ситуацiй в республiках, однак вони посилювали у народу вiдцентристськi настро╖, загострювали вiдносини мiж ним та владою i створювали ще кращi умови для патрiотичного нацiонального руху в союзних республiках. (Перший Секретарь ЦК КПУ)

А далi настало нове десятирiччя, яке вiдкрив рiк 1991-й. Вiн, як виявиться стане доленосним як для Укра╖ни, так i для iнших союзних республiк. У першiй його половинi нiяких особливо значимих подiй не вiдбулося, хiба що в Москвi загострилися вiдносини мiж ╢льциним та Горбачовим. Так, 19-го лютого Борис ╢льцин у виступi по телебаченню пiсля подiй в Ризi та Вiльнюсi, в ходi яких керiвництво СРСР вдалося до вiйськово╖ силi, пiддав цi дi╖ критицi i вперше зажадав вiдставки Михайла Горбачова i передачi влади Радi Федерацi╖, що склада╓ться з керiвникiв союзних республiк. А 12-го червня у столицi СРСР вiдбулися першi (i надалi ╓динi з такою назвою кра╖ни) вибори вже президента РРФСР, якi були проведенi вiдповiдно до пiдсумкiв всеросiйського референдуму про введення поста президента РРФСР. Референдум вiдбувся 17-го березня цього ж року (одночасно з Всесоюзним референдумом про збереження СРСР). Ще рiвно через мiсяць, 12-го липня на XXVIII-му з'╖здi КПРС ╢льцин виступив з критикою партi╖ i ╖╖ керiвника Михайла Горбачова та оголосив про свiй вихiд з КПРС.

З приводу вiдносин Горбачова та ╢льцина, про них самих, а також про ╖х вибори президентами у Iлля наприкiнцi липня якось ввечерi вiдбулася цiкава розмова з дружиною.

-- Я не розумiю, навiщо в Росi╖ аж два президента? -- неголосно почала Надiя, дивлячись по телевiзору новини, у яких упоминалися обидва росiйськi лiдери. Незрозумiло було, чи це вона розмовля╓ сама з собою чи зверта╓ться до чоловiка. -- I обидва в Москвi. Це все одно, що двi кухарки на однiй кухнi. Звичайно ж, вони не подiлять сковорiдки. I будуть лише сипати надлишок солi у чужий борщ.

-- Ну, ти неправа, -- вирiшив все ж вiдповiсти дружинi Iлля, який також дивився новини. -- Москва-то дiйсно одна, але у нiй iснують окремi вищi органи влади i Радянського Союзу в цiлому i Росiйсько╖ Федерацi╖ зокрема. Як у нас Верховна Рада Укра╖ни.

-- О! Саме Верховна рада. А на бiса тодi тi президенти? Чого всi питання ма╓ вирiшувати одна людина? У нас, ти краще мене зна╓ш, якi дебати розгортаються у Верховнiй Радi з приводу будь-якого питання.

-- Горбачов чи ╢льцин теж самостiйно важливi питання самi не розв'язують. Вони виносять ╖х на пленуми, з'╖зди тощо.

-- Отож бо воно i ╓ - важливi питання. А хто ╖х подiля╓ на важливi та не важливi?

-- Мабуть, що радники.

-- А хто вони такi? Ти хоча б про одного з них чув?

-- Чув. Лише не запам'ятовував ╖х прiзвища. Там солiднi, компетентнi люди, Надю. I у нас у верховних органах влади вони також ╓.

-- А... -- махнула рукою Надiя. -- Толку з них. Я однак вважаю, що не можна зосереджувати владу в одних руках. Звiдси рiзнi там "сталiнiзми". Не потрiбнi нам президенти. Та й народ, i навiть мало чи не половина високих чинiв так само дума╓.

-- Звiдки ти це взяла? -- здивувався Iлля.

-- Ну як звiдки... Я чула теж з новин, що за ╢льцина - щоб вiн став президентом - проголосувало лише 55 чи 57 вiдсоткiв виборцiв, отже лише трохи бiльше половини. Отож iншi не хотiли бачити ╢льцина президентом. I серед них обов'язково ╓ й високопосадовцi - за теорi╓ю ймовiрностi.

-- ╢льцин отримав 57,3 % голосiв. Та ти вiрно вiдзначила, що не всi хотiли бачити ╢льцина президентом РРФСР. А за Горбачова минулого року проголосувало ще менше, нiж за ╢льцина.

-- Ще менше? -- витрiщила очi Надiя. -- I скiльки ж тодi - 51 чи 52 %?

-- Не набагато бiльше - 59 вiдсоткiв з хвостиком.

-- То де ж це менше? А у ╢льцина, як ти сказав, 57 %. Ти ж сам собi протирiчиш.

-- Нi, не протирiчу. Тут ╓ як мiнiмум два фактори, якi ти не врахову╓ш, або ж не зна╓ш.

-- I якi ще фактори?

-- Перший, це те, що пiд час виборiв президента РРФСР цими голосами обрали одночасно не лише президента РРФСР, але й його заступника. А у ╢льцина це А. В. Руцькой, вiн вiйськовий, генерал-майор, зда╓ться. Отож одразу за 2-х людей завжди складнiше голосувати. А другий фактор набагато вагомiший - у ╢льцина в боротьбi за посаду президента були конкуренти - Рижков, Жириновський, Тул╓╓в. Всi вони були представленi вiд якихось партiй. Але були ще й незалежнi кандидати - Бакатiн i ще хтось там, не пам'ятаю. До того ж всi вони теж були представленi зi сво╖ми заступниками.

-- Ну то й що з цього?

-- О! Це багато значить, Надю. Ти просто не хочеш помiркувати. Всi цi кандидати вiдбирали голоси у ╢льцина. Бюлетенiв з написом "проти всiх" було мало, тобто майже всi одностайно голосували за те, щоб у РРФСР був свiй президент. До того ж це було всенародне голосування. Так що 57 % голосiв ╢льцина то багато. Найближчий його конкурент Микола Рижков зi сво╖м заступником набрали лише близько 17 % голосiв, тобто майже у 3,5 рази менше.

-- Он воно що! -- вже поважно промовила Надiя. -- А я дiйсно в такi деталi не вникала. Гаразд, а як же Горбачов набрав майже 60 % голосiв?

-- А Горбачова вибирали на з'╖здi, а не всенародним голосуванням. Скорiш за все, Горбачов не був упевнений у результатi всенародного голосування, а тому вiдмовився вiд демократичних виборiв. I як виняток першi вибори Президента СРСР були проведенi З'╖здом народних депутатiв СРСР.

-- Ну то й що? -- майже повторила сво╓ попередн╓ запитання Надiя. -- Чи ти хочеш сказати, що делегати з'╖зду були ним як би пiдкупленi. Тодi 60 % - це дiйсно мало.

-- Все значно гiрше, Надю, -- посмiхнувся ╖╖ чоловiк. -- У Горбачова не було конкурентiв, вибори виявилися безальтернативними.

-- Як це так?! -- обурилася Надiя. -- Що ти таке говориш? Я чула, що й у Горбачова були конкуренти.

-- Саме так. Саме були конкуренти. Але вони були задовго до голосування, бо потiм вони вчасно зняли сво╖ кандидатури, розчищаючи дорогу Горбачову. Такими конкурентами були той же Микола Рижков та Вадим Бакатiн. А якщо нема╓ конкурентiв, то здавалося б, що 99,99% голосiв Горбачову гарантованi, але, ой леле... Розумi╓ш, Надю, i за ╓диного кандидата проголосувало лише трохи бiльше половини делегатiв з'╖зду. Як я чув, з 2245 депутатiв участь в з'╖здi брали рiвно двi тисячi. За Горбачова було подано десь 1300 голосiв, близько 500 виступили проти, 50 з лишком бюлетенi виявилися зiпсованими, а понад 100 осiб взагалi не стали голосувати. Так що, навряд чи делегати були пiдкупленi, вони просто не хотiли бачити Горбачова президентом велико╖ держави. Вони вже зневiрилися у його "перебудовi".

-- О! Якi ти менi цiкавi речi розповiв. Я й так була не в захватi вiд Горбачова, а тепер взагалi, як i тi ж депутати, зневiрилася у ньому. Тодi, можливо, й Укра╖нi потрiбно мати свого президента, як того ж ╢льцина у Росiйськiй Федерацi╖ - на противагу Горбачову?

-- О! -- розсмiявся Iлля. -- То президент не потрiбен, то потрiбен...

-- Та у такiй ситуацi╖, мабуть, що потрiбен. Я розумiю, що не менi це вирiшувати, але ж саме тобi. Це ви у Верховнiй Радi якраз такi питання повиннi обговорювати й вирiшувати.

-- Уже.

-- Що, уже?

-- Обговорили й вирiшили.

-- Не зрозумiла?

-- Пояснюю. Ще 5-го липня було прийнято закони "Про заснування поста Президента Укра╖нсько╖ РСР i внесення змiн i доповнень до Конституцi╖ Укра╖нсько╖ РСР", "Про вибори Президента Укра╖нсько╖ РСР" та "Про Президента Укра╖нсько╖ РСР". Становлення iнституту Президента Укра╖ни ╓ ключовим у реформуваннi державно╖ влади, пов'язаному з проголошенням незалежностi Укра╖ни та змiною ╖╖ конституцiйного ладу.

Iлля Михайлович iз-за завантаженостi роботою в iнститутi цього року рiдко вiдвiдував засiдання Верховно╖ Ради навеснi, тим паче, що, як вiн вважав, нiчого серйозного там не вiдбувалося. Та вiн надолужив сво╖ "прогули" влiтку - однак вiдпустка. Але вiн також рiдко й розповiдав дружинi про те, чим займався вищий законодавчий орган республiки, та Надiю це не дуже й цiкавило.

-- Та ти що! -- емоцiйно вiдреагувала на таке повiдомлення чоловiка дружина. -- Молодцi! I на який термiн вiн буде у нас обиратися?

-- На 5 рокiв, при цьому вiн може бути переобраний лише раз. А ще в законi вказано, що президентом може бути обраний громадянин Укра╖ни, не молодший 35 рокiв, який ма╓ виборчi права, прожива╓ на територi╖ Укра╖ни не менше 10 рокiв i володi╓ державною мовою.

-- Ну, це правильно, -- резюмувала Надiя.

Проте зараз нi Золотаренко, нi iншi укра╖нськi парламентарi╖, не говорячи вже про пересiчних громадян, не могли очiкувати, що найближчим часом, усього лише через мiсяць вони заговорять вже про реальнi президентськi вибори, i навiть призначать ╖х дату. Хiба той же Iлля Михайлович мiг передбачити, що незабаром у Радянському Союзi вiдбудуться подi╖, на якi навряд хто-небудь очiкував...

Хоча наприкiнцi 80-х рокiв багато чого вказувало на можливий розпад Радянського Союзу. Спочатку заговорили про створення союзу слов'янських держав, куди увiйшли б Росiя, Укра╖на i Бiлорусiя. Та коли ця iнформацiя просочилася в ЗМI, тодiшнiй мер Москви Гаврило Попов обурився: "Вiдколи Росiя стала суто слов'янською кра╖ною? Адже в Росi╖ живуть не тiльки росiяни, але й чеченцi, башкири, татари, iншi народи...". Отож iдея про створення слов'янського союзу не отримала розвитку. Та й на Укра╖нi на референдумi проголосували за незалежнiсть.

Весною 1991-го М. С. Горбачов був, як про те вели мову i Iлля, i Надiя, вже далеко не найпопулярнiшим полiтиком, вiн все частiше публiчно пiддавався досить жорсткiй критицi як з боку тих, хто тодi називав себе "лiвими", так i з боку "правих". Та Горбачов, природно, був за ╓диний Радянський Союз. Можливо, що i ╢льцин, який уже став президентом РРФСР, теж був за збереження Радянського Союзу, але вiн i Горбачов один одного майже ненавидiли. Вирiшальне зiткнення Горбачова i ╢льцина сталося навеснi-влiтку цього року. ╥х протистояння носило не лише особистий характер. По сутi, в ньому вирiшувалося питання про остаточний вибiр шляху розвитку кра╖ни: або поворот назад, який вже неможливий без прийняття тих чи iнших насильницьких методiв придушення радикальних реформаторiв, або остаточний перехiд до полiтики повного демонтажу соцiалiзму. Отож i тривало протистояння.

У цей час велася завершальна пiдготовча робота i для пiдписання союзного договору. Iдея пiдписання нового договору мiж союзними республiками, на базi якого можна було б створити нову Конституцiю СРСР, виникла ще у 1989-му роцi. З'являлись рiзнi проекти створення замiсть СРСР конфедерацi╖ з рiзними назвами: спiвтовариство, спiвдружнiсть тощо). А у травнi 1990-го року розпочалася вже реальна робота над концепцi╓ю та проектами майбутньо╖ угоди. У першiй половинi вже цього року Михайло Горбачов проводив серiю зустрiчей з представниками союзних республiк в сво╖й президентськiй резиденцi╖ Ново-Огарьово (у Пiдмосков'╖) з метою створення нового союзного договору. А на початку останнього мiсяця лiта, 2-го серпня Горбачов виступив по телебаченню i пояснив, що 20-го серпня вiдбудеться пiдписання союзного договору, за яким зберiга╓ться ╓дина держава, але в той же час створю╓ться нове, дiйсно добровiльне об'╓днання суверенних держав. Вiн повiдомляв, що першими договiр пiдпишуть Росiя, Казахстан та Узбекистан, i висловлював впевненiсть, що потiм, "через певнi промiжки часу" його пiдпишуть i представники iнших республiк. Горбачов говорив слухачам, що, мовляв, такий порядок дасть можливiсть Верховнiй Радi Укра╖ни завершити розгляд проекту; дозволить провести референдум в Вiрменi╖, а також прийняти рiшення про ставлення до Союзного договору Молдовi. Вiн казав, що "зможуть визначитися в цьому житт╓вому питаннi i народи Грузi╖, Латвi╖, Литви та Естонi╖". Настiльки витончене формулювання приховувало той невеселий факт, що до початку серпня з 15 колишнiх союзних республiк лише 8 погодилися (попередньо) пiдписати новий Союзний договiр. А далi керiвникам повноважних делегацiй, а також деяким вищим посадовим особам Союзу був розiсланий пiдсумковий текст договору з грифом "Цiлком та╓мно. Розголошенню не пiдляга╓", а сам Горбачов 4-го серпня вирушив у вiдпустку до Криму - у свою резиденцiю у Форосi.

Та, як виявилося, деякi сили вирiшили не чекати 20-го серпня - дати пiдписання союзного договору. Напередоднi цього дня вiдбулася спроба антиконституцiйного перевороту (який пiзнiше назвуть "путчем"), що здiйснювалася консервативним крилом керiвництва СРСР i КПРС. Влада в кра╖нi перейшла до Державного комiтету з надзвичайного стану (ДКНС) у складi Бакланова, Крючкова, Павлова, Пуго, Стародубцева, Тiзякова i Яна╓ва. Це були люди, якi в червнi-липнi цього року активно виступали за прийняття енергiйних заходiв по збереженню СРСР i послiдовно критикували "новоогарьовцiв". Для надання сво╖м дiям видимостi легiтимностi члени ДКНС заявили, що президент СРСР М. С. Горбачов не може виконувати сво╖ обов'язки за станом здоров'я. Його функцi╖ були покладенi на вiце-президента Яна╓ва. В опублiкованiй програмi ДКНС основний упор робився на збереження СРСР, а також влади партiйно-державно╖ номенклатури. За рiшенням ДКНС у Москву були введенi вiйська, Горбачов був блокований на дачi в Криму. Заборонялися дiяльнiсть опозицiйних КПРС громадських об'╓днань, випуск демократично╖ преси, вiдновлювалася цензура.

Опiр заколоту одразу стало чинити керiвництво Росiйсько╖ Федерацi╖ на чолi з президентом РРФСР Б. М. ╢льциним (який згодом буде обраний президентом Росi╖), спираючись на пiдтримку росiян, перш за все населення Москви. У зiткненнях з вiйськами загинуло 3 людини. Зрештою путч закiнчився провалом, керiвництво комiтету було заарештоване, розпочалася "чистка" державного апарату вiд осiб, якi скомпрометували себе. Головним фактором, що спричинив поразку путчу, став фактор ╓днання загальнодемократичного, нацiонально-демократичного рухiв та державних структур. Що цiкаво - через 20 рокiв пiсля цих подiй, в серпнi 2011-го року, Михайло Горбачов призна╓ться, що вiн заздалегiдь знав про спланованi дi╖ майбутнiх членiв ДКНС, хоча у вереснi 1991-го року на слiдствi у справi ДКНС вiн показував протилежне. Отож влiтку 1991-го року Горбачов вiв якiсь сво╖ закулiснi iгри.

Заколот у Москвi зачепив i Укра╖ну. Вранцi 19-го серпня командуючий сухопутними вiйськами СРСР генерал Валентин Варенников у супроводi Станiслава Гуренка (Перший Секретарь ЦК КПУ)i мiсцевих генералiв прибув до Голови Верховно╖ Ради Леонiда Кравчука i попередив його, що спроби невиконання наказiв ДКНС призведуть до негайного запровадження в республiцi надзвичайного стану. Поставлений перед загрозою введення в УРСР танкових армiй i не контролюючи розмiщенi в республiцi величезнi збройнi сили Л. Кравчук зайняв вичiкувальну позицiю. Кiлькагодинне засiдання Верховно╖ Ради також завершилося безрезультатно. При цьому члени Народно╖ Ради наполягали на заявi про не визнання ДКНС, а члени президi╖ вiд КПУ вiдмежувалися вiд нього.

Наступного дня у Ки╓вi вiдбулася нарада представникiв Народно╖ Ради та демократичних органiзацiй Укра╖ни. У вiдозвi, яку пiдписали представники 9 партiй i 10 громадських органiзацiй, вимагалося вiд президi╖ Верховно╖ Ради УРСР визнати утворення ДКНС антиконституцiйним, i не пiзнiше 22-го серпня зiбрати надзвичайну сесiю Верховно╖ Ради i вжити рiшучих заходiв щодо захисту державного суверенiтету Укра╖ни. Пiсля поразки заколоту в Москвi i арешту членiв ДКНС в Укра╖нi утворилася якiсно нова полiтична ситуацiя. Компартiйнi структури повнiстю себе дискредитували в очах народу. Тому президiя Верховно╖ Ради УРСР утворила Тимчасову комiсiю для перевiрки дiяльностi посадових осiб, органiв влади, управлiння у зв'язку з державним переворотом, яку очолив Юрiй Гайсинський. У результатi деяких осiб та керiвникiв органiв масово╖ iнформацi╖ за пiдтримку заколоту було усунуто з посад.

На ранок 21-го серпня прем'╓р-мiнiстр Вiтольд Фокiн, якого термiново розшукали десь за межами Ки╓ва на вiдпочину, зiбрав засiдання Кабiнету Мiнiстрiв. А позачергова сесiя Верховно╖ Ради УРСР вiдкрилася 24-го серпня. Сесiя розпочалася о 10-й ранку з хвилини мовчання у пам'ять про трьох росiян, якi загинули в нiч на 21-е серпня пiд час виступу москвичiв проти путчу. З доповiддю про полiтичну ситуацiю виступив Леонiд Кравчук, з спiвдоповiдями народнi депутати Олександр Мороз та Iгор Юхновський. Аналiз подiй в кра╖нi свiдчив про необхiднiсть вжиття заходiв щодо захисту суверенiтету Укра╖ни. Драматичнi подi╖ 19-21 серпня показали повну незахищенiсть республiки як вiд внутрiшнiх так i вiд зовнiшнiх зазiхань. Тому Голова Верховно╖ Ради запропонував створити Раду оборони Укра╖ни, Нацiональну гвардiю, прийняти закони про статус вiйськ розмiщених на ╖╖ територi╖, вирiшити питання про департизацiю правоохоронних органiв республiки.

Та головним рiшенням позачергово╖ сесi╖ Верховно╖ Ради УРСР стало прийняття Акту проголошення незалежностi Укра╖ни. Присутнiй був на цьому засiдання (а день припав на суботу) i Iлля Михайлович. Надiя в понедiлок пiсля сiмейно╖ вiдпустки на морi вже вiдпрацювала перший тиждень. У вiвторок 27 серпня завершувалася вже й вiдпустка у ╖╖ чоловiка. Та 24-го серпня Iлля Михайлович повернувся додому пiзно ввечерi - вже пiсля 22:00 - i у пiднесеному настро╖.

-- Ну, що ви там вирiшили? -- запитала чоловiка Надiя. -- Я спочатку кра╓м вуха слухала по радiо пряму трансляцiю, та потiм прикрутила радiо - там у вас такий гамiр стояв, що нiчого однак розiбрати неможливо було, -- пояснила вона.

-- Так, суперечки йшли ще тi, -- покачав головою Iлля. -- Та головне ми все ж зробили. Сьогоднi день, що змiнить iсторiю. Все, Надюшо, здiйснилася мрiя багатьох поколiнь - ми вiднинi вiдродилася як незалежна держава, а далi ма╓мо стати невiд'╓мною складовою ╓вропейсько╖ сiм'╖ вiльних народiв. Знайшли сво╓ втiлення в реальностi укра╖нський дух ╓дностi, сила волi народу та вiра у краще майбуття. Вiднинi й назавжди майбутн╓ Укра╖ни - в руках ╖╖ народу.

-- Господи, скiльки патетики! А що конкретно ви зробили?

-- Це не патетика, це просто вiдзнака сьогоднiшнього дня. Що ми зробили пита╓ш? Ми прийняли Акт проголошення незалежностi Укра╖ни. Розумi╓ш, не суверенiтету, а саме незалежностi! Ми тепер окрема, незалежна держава! Незалежна нi вiд Росi╖, нi вiд iнших кра╖н. Ми тепер дiйсно самi будемо вирiшувати долю кра╖ни. Сьогоднiшнiй день увiйде в iсторiю!

-- Та ти що?! Ми дiйсно тепер незалежнi?

-- Саме так.

-- Оце-то так! А ну, розповiдай бiльш детально, як воно все вiдбувалося.

-- Довго розповiдати.

-- Нiчого, нам нiкуди поспiшати. Розповiдай!

-- Ти зна╓ш, обстановка у сесiйнiй залi була вкрай напруженою, i спiкеровi Леонiду Кравчуку доводилося раз-по-раз заспокоювати депутатiв та закликати ╖х до дотримання бодай "елементарних норм поведiнки". Ти мала рацiю, що в залi було дуже гамiрно. Та саме Кравчуковi попервах найбiльше й дiсталося вiд радикально налаштованих депутатiв. Його звинувачували у нерiшучостi пiд час московського перевороту, i наводили у приклад президента РРФСР Бориса ╢льцина, який сво╖ми дiями "захистив демократiю" у Росi╖. Деякi депутати навiть закликали вiдсторонити його вiд ведення сесi╖. Втiм, ця пропозицiя, як i iншi - наприклад, термiново прибрати з зали парламенту погруддя Ленiну не знайшли пiдтримки у бiльшостi депутатiв.

А далi Iлля розповiв дружинi, що полiтичну iнiцiативу на засiданнi захопили представники опозицiйно╖ Народно╖ ради. Вони пiдозрювали очiльникiв УРСР у тому, що тi у днi путчу активно пiдтримували заколотникiв, а депутат Сергiй Головатий вимагав вiд керiвникiв парламенту та уряду УРСР особистого, "похвилинного" звiту про ╖хню дiяльнiсть 19-21 серпня. I всi цi обвинувачення та суперечки тривали дуже довго. До обговорення рiшень, що ╖х мав ухвалити парламент, Рада приступила уже пiсля "розбору польотiв", на вечiрньому засiданнi.

Вiн розповiв також про те, що у надрах Народно╖ ради народилися одразу кiлька проектiв акту проголошення незалежностi Укра╖ни. Депутати розраховували на те, що якщо не пройде одна версiя, поставлять на голосування iншу, а тодi ще iншу. А, можливо, зрештою, вдасться, скорегувавши, об'╓днати ╖х в один документ. Врештi-решт проголосували за той документ, що готував ще вчора в лiвому крилi Верховно╖ Ради Левко Григорович Лук'яненко - документ, що став для Укра╖ни доленосним.

Спочатку на розгляд парламенту винесли постанову про проголошення незалежностi Укра╖ни, яку пiдтримав 321 депутат, i одразу пiсля не╖ - вже й сам Акт проголошення незалежностi. За нього проголосувало вже 346 депутатiв. В результатi Укра╖на стала незалежною, демократичною державою з неподiльною та недоторканою територi╓ю, на якiй ╓ чинними лише власнi Конституцiя, закони та постанови уряду. З метою всенародного пiдтвердження Акту сесiя Верховно╖ Ради вирiшила провести 1 грудня 1991-го року республiканський референдум. У залi запанувала ейфорiя. Вiд щастя укра╖нцi пiдхопили на руки i пiдкидали угору автора Акта проголошення незалежностi Укра╖ни Левка Лук'яненка.

-- Я принiс тобi папiрець iз записом Акта проголошення незалежностi Укра╖ни, -- вiв далi свою розповiдь Iлля. -- Можеш сама на нього поглянути, -- i вiн простяг дружинi цей iсторичний документ. Надiя почала його читати. А написано у ньому було ось що:

Виходячи iз смертельно╖ небезпеки, яка нависла була над Укра╖ною в зв'язку з державним переворотом в СРСР 19 серпня 1991 року,

- продовжуючи тисячолiтню традицiю державотворення на Укра╖нi,

- виходячи з права на самовизначення, передбаченого Статутом ООН та iншими мiжнародно-правовими документами,

- здiйснюючи Декларацiю про державний суверенiтет Укра╖ни, Вер-ховна Рада Укра╖нсько╖ Радянсько╖ Соцiалiстично╖ Республiки урочисто


проголошу╓


незалежнiсть Укра╖ни та створення самостiйно╖ укра╖нсько╖ держави -- УКРА╥НИ. Територiя Укра╖ни ╓ неподiльною i недоторканною. Вiднинi на територi╖ Укра╖ни мають чиннiсть виключно Конституцiя i закони Укра╖ни. Цей акт набира╓ чинностi з моменту його схвалення.

I в самому низу документа дещо пiзнiше буде стояти пiдпис Леонiда Макаровича Кравчука.

-- I що, комунiсти теж голосували за незалежнiсть Укра╖ни? -- не повiрила Надiя.

-- Ти зна╓ш, -- почав роз'яснювати Iлля, -- ситуацiя дiйсно була дуже гострою. Та те, що потрiбно проголошувати незалежнiсть, не викликало сумнiвiв нi в кого, навiть у комунiстiв i депутатiв з Донбасу. Так, в цiлому суспiльство було налаштовано проти комунiстiв, а лiдер Народно╖ ради Iгор Юхновський навiть вимагав закрити засiдання парламенту, якщо не буде поставлена на голосування постанова про декомунiзацiю. Отож багато з комунiстiв, мабуть, проголосували за незалежнiсть просто зi страху.

-- Я так i гадала, -- посмiхнулася дружина. -- Ну, а те рiшення про декомунiзацiю все ж поставили на голосування?

-- Ти зна╓ш, обстановка в залi, як я вже казав, була дуже напруженою. Не хотiли ╖╖ ще бiльш нагнiтати - невiдомо було, що тодi можуть устругнути комунiсти. Тим паче, що за парламентсько╖ бiльшостi комунiстiв шансiв на те, щоб ухвалити рiшення про призупинення дiяльностi Компартi╖ Укра╖ни саме зараз не було - навiть незважаючи на те, що прямо пiд час засiдання заяви про вихiд з КПУ написали 20 парламентарiв. Рада лише припинила дiяльнiсть парткомiв у органах прокуратури, мiлiцi╖, КДБ та "iнших державних установ та органiзацiй".

Iллi батько колись розповiдав про те, як вiн сам у червнi далекого 1917-го року (а було йому тодi лише 21 рiк) сприйняв повiдомлення стосовно тодiшнього проголошення Центральною радою незалежностi Укра╖ни, а точнiше лише ╖╖ автономiю (I-й Унiверсал). На жаль батько не дожив до справжньо╖ незалежностi сво╓╖ улюблено╖ кра╖ни. I ось тепер його син через 74 роки як би перехватив з його рук стяг незалежностi Укра╖ни.

Iлля також розповiв дружинi, що ще зранку пiд стiнами Ради зiбралося близько 30-50 тисяч людей, якi не розходилися до самого вечора, поки парламентарi не ухвалили доленосний Акт про проголошення незалежностi. Частина депутатiв вiд опозицi╖ навiть на якийсь час вийшла на мiтинг перед будiвлею парламенту, де збуджений натовп буквально пiдхопив на руки "народних геро╖в", а потiм Рада почала приймати першi рiшення незалежно╖ укра╖нсько╖ держави.

-- А в кiнцi дня, -- продовжував Золотаренко, -- В'ячеслав Чорновiл запропонував внести до парламентсько╖ зали синьо-жовтий прапор, з яким укра╖нцi навiть стояли на барикадах бiля росiйського Бiлого дому, а також пiдняти нацiональний прапор над куполом парламенту. Над Верховною Радою прапор поки що не пiдняли, бо Кравчук сказав, що для цього потрiбно внести змiни у Закон про символiку Укра╖ни. А ось у саму сесiйну залу пiд оплески депутатiв о 9-iй вечора опозицiонери внесли державний синьо-жовтий прапор, а деякi депутати при цьому навiть спiвали "Ще не вмерла Укра╖на".

До кiнця цього тривалого сесiйного дня парламентарi вирiшили, зокрема, розпочати роботу над введенням нацiонально╖ грошово╖ одиницi, пiдпорядкувати всi вiйськовi формування, дислокованi на територi╖ Укра╖ни, Верховнiй Радi та тимчасово надати додатковi "президентськi" повноваження спiкеровi парламенту.

Останнiм у цей день депутати ухвалили звернення до парламенту та президента РРФСР, у якому "щиро подякували" ╖м за "геро╖чнi дi╖ по захисту свободи i демократi╖" пiд час путчу i висловили впевненiсть у тому, що "вiковi традицi╖ вза╓мопiдтримки прогресивних сил Укра╖ни i Росi╖ i надалi мiцнiтимуть". "За" проголосували 392 з 450 депутатiв. "Проти" - лише 4. На цьому ж засiданнi ВР оголосила про вихiд з СРСР i створення власних збройних сил.


* * *


А далi здавалося, що час прискорив свiй бiг - подi╖, як листки вiдривного календаря митт╓во змiняли одна одну - молода незалежна кра╖на поспiшала оновити свою законодавчу базу.

Вже 26-го серпня президiя парламенту ухвалить рiшення про призупинення дiяльностi КПУ - пiсля того, як у ╖╖ розпорядженнi опиняться документи про певну участь i укра╖нських партiйних органiв у путчi. А вже 30-го серпня вийде постанова й про заборону дiяльностi КПУ. 4-го вересня вiдбудеться нарештi пiдняття над будинком Верховно╖ Ради Укра╖ни нацiонального синьо-жовтого прапора, а 18-го вересня Президiя Верховно╖ Ради Укра╖ни юридично закрiпить за синьо-жовтим полотнищем статус офiцiйного прапора кра╖ни. 8-го жовтня буде прийнятий Закон "Про громадянство Укра╖ни", а ще через 3 днi буде прийнята концепцiя оборони та розбудови Збройних сил Укра╖ни. 4-го листопада буде прийнятий Закон "Про державний кордон Укра╖ни.

Та головнi подi╖ вiдбулися вже в груднi. Першого грудня вiдбувся Всеукра╖нський референдум щодо проголошення незалежностi Укра╖ни. На референдум було винесено одне питання: "Чи пiдтверджу╓те Ви Акт проголошення незалежностi Укра╖ни?". I при цьому 90,32 % громадян вiдповiли на це запитання: "Так". У цей же день одночасно народ Укра╖ни вибирав свого першого Президента. Кандидатiв на посаду Президента висунули 12 полiтичних партiй, громадських об'╓днань i рухiв, 97 трудових колективiв, понад 100 громадян подали вiдповiднi заяви про самовисування. Однак лише 7 претендентiв, зiбравши не менше 100 тисяч пiдписiв, були заре╓строванi Центрвиборчкомом кандидатами на президентську посаду. Та один з них - Олександр Ткаченко - на останньому етапi боротьби зняв свою кандидатуру, призвавши громадян голосувати за Кравчука. Уже в першому турi, набравши 61,6 % голосiв, перемiг Голова Верховно╖ Ради Укра╖ни Леонiд Макарович Кравчук. Вiн i став першим Президентом незалежно╖ Укра╖ни, склавши присягу Президента Укра╖ни 5 грудня 1991-го року на урочистому засiданнi Верховно╖ Ради.

Коли стали вiдомi результати виборiв, Надiя Золотаренко запитала чоловiка:

-- Ну, що, ти задоволений? Президентом Укра╖ни став як би твiй начальник - Голова Верховно╖ Ради?

-- Не дуже я задоволений, -- зiтхнув Iлля.

-- Чому? -- здивувалася дружина.

-- Бо я за нього не голосував.

-- А за кого ж? Не за комунiста ж Мороза?

-- Звичайно ж, не за Мороза. Я голосував за В'ячеслава Чорновола.

-- А-а, зрозумiла. Ну так, вiн же з "Руху", а "Рух" i тво╓ Товариство укра╖нсько╖ мови одне одного пiдтримують. Але чим тобi не догодив Кравчук?

-- А вiн нiчого конструктивного в Укра╖нi не зробить. Все залишиться практично без змiн.

-- Чому?

-- Та тому, що вiн у недалекому минулому був сам комунiстом, i не просто комунiстом, а ще й завiдуючим iдеологiчним вiддiлом ЦК КПУ, секретарем ЦК КПУ. У нього мислення закостенiле. То якi позитивнi, потрiбнi реформи вiн може в кра╖нi провести?

-- Не знаю, не знаю. А менi вiн подоба╓ться.

-- Ну, як людина вiн i менi подоба╓ться. А ось як перша особа держави... Хто його зна╓, що, чи точнiше хто з нього буде.

А далi днi знову почали нiбито лише миготiти. 6-го грудня Верховна Рада Укра╖ни (дуже швидко забулася абревiатура УРСР) прийняла Закон "Про Збройнi сили Укра╖ни". Наступного дня 7-го грудня вiдбулася доленосна зустрiч в Бiловезькiй пущi лiдерiв Бiлорусi╖, Росi╖ та Укра╖ни, назавтра ж вiдбулося пiдписання угоди про створення Спiвдружностi Незалежних Держав (СНД). Трохи пiзнiше, 21-го грудня воно було документально оформлено у спiвучастi iнших колишнiх республiк СРСР - в Алма-Атi уповноваженi представники Росi╖, Укра╖ни, Бiлорусi╖, Азербайджану, Вiрменi╖, Молдови, Казахстану, Киргизi╖, Туркменi╖, Узбекистану i Таджикистану пiдписали Декларацiю про утворення СНД.

Ця подiя фактично i начебто юридично розвалила колишнiй могутнiй Радянський Союз. Так, СРСР нiбито вже й не було, та залишався, як не дивно, його президент. Та, мабуть, нарештi зрозумiв всю безглуздiсть подiбно╖ ситуацi╖ i Михайло Горбачов, а тому 25-го грудня вiн офiцiйно склав з себе повноваження першого (i останнього) Президента Радянського Союзу. А пробув вiн на цiй посадi менше 2-х рокiв - усього лише 1 рiк, 9 мiсяцiв i 10 днiв. А наступний день увiйшов у свiтову iсторiю тим, що саме 26-го грудня став вважатися першим днем ери вже без СРСР, який офiцiйно припинив сво╓ iснування. Його розпад привiв до незалежностi 15 радянських соцiалiстичних республiк i появи ╖х на свiтовiй полiтичнiй аренi вже як самостiйних держав.

Новий 1992-й рiк громадяни величезно╖ територi╖, яка простягалася вiд Атлантичного до Тихого океанiв, зустрiчали у новому статусi.


РОЗДIЛ 27


На старi, але оновленi рейки


Минулий рiк виявився не лише дуже напруженим у полiтичному планi, вiн став напруженим i в економiчному планi - теренами колишнього Радянського Союзу котилася хвиля iнфляцi╖. Не оминула вона й Укра╖ну. Так, наприклад, унаслiдок iнфляцi╖ стрiмко подорожчав долар: якщо на початку року, ще за часiв СРСР, вiн коштував 32 карбованцi (рублi), то в кiнцi 1991-го року в незалежнiй Укра╖нi - вже 160 карбованцiв. Щоправда, купувати долари на вулицi було небезпечно. З появою офiцiйних обмiнникiв кияни зiтхнули з полегшенням. Та той же долар ситуацiю не рятував. У кра╖нi ходили все тi ж радянськi карбованцi, якi знецiнилися. А сво╓╖ грошово╖ одиницi в молодiй незалежнiй кра╖нi поки що не було. I Президiя Верховно╖ Ради Укра╖ни постановила ввести на територi╖ Укра╖ни з 1 сiчня 1992-го року купони багаторазового використання для розрахункiв населення за товари iз роздрiбно╖ торговельно╖ мережi. I проiснують цi купони майже довгих 5 рокiв: лише 2 вересня 1996-го року вiдповiдно до Указу Президента на змiну купону прийде справжня нацiональна валюта - гривня.

Та рiк 1992-й запам'ятався простому люду Укра╖ни не лише введенням купонiв. Вiн запам'ятався ще й дечим кумедним - у повсякденний обiг увiйшло слово "кравчучка". Так стануть жартiвливо називати ручний вiзок у виглядi невеличко╖ (з метр у висоту) L-подiбно╖ металево╖ рами з двома колесами. Його назва, зрозумiло, брала свiй початок вiд прiзвища теперiшнього Президента Укра╖ни Леонiда Кравчука - саме на початку перiоду його правлiння харчовий промисел (похiд по магазинам) з такими вiзками набув масового характеру. Найбiльшого поширення такi возики набули заводського виробництва, хоча народнi умiльцi почали створювати (копiювати) ╖х i власноручно. Першi кравчучки почали випускатися на ки╖вському авiазаводi ще у 1991-му роцi, а згодом ╖х виробництво було налагоджено й на iнших заводах.

У сiчнi-лютому року прийдешнього Верховна Рада здебiльшого працювала над розробкою та затвердженням ново╖ символiки молодо╖ держави. Так, наприклад, 15-го сiчня було прийнято Указ "Про Дер-жавний гiмн Укра╖ни" - на пiсню поета Павла Чубинського та священика, композитора Михайла Вербицького "Ще не вмерла Укра╖на", щоправда, офiцiйно гiмн Укра╖ни знайде сво╓ вiдображення в Конституцi╖ держави вже у наступному роцi - 6 березня 2003-го року. Ще через 2 тижнi, 28-го сiчня синьо-жовтий прапор буде затверджений як Державний прапор Укра╖ни, а в лютому парламент затвердить тризуб як малий герб Укра╖ни,

Поки йшли зимовi канiкули студентiв Iлля Золотаренко ще приймав участь у роботi засiдань Верховно╖ Ради Укра╖ни, та коли вони закiнчилися, вiн переключився на роботу в КПI, включаючи й сво╓ завiдування кафедрою. У нього ще у першi днi нового року вiдбулася розмова з дружиною стосовно його працi як в iнститутi, так i у Верховнiй Радi.

-- Так, Надю, маю до тебе розмову про свiй теперiшнiй стан, -- несподiвано ввечерi розпочав розмову Iлля.

-- О, Господи! Що сталося? -- перелякалася дружина, гадаючи, що чоловiк веде мову про сво╓ здоров'я.

-- Та нiчого, -- розсмiявся Iлля, митт╓во збагнувши, чого так стурбувалася дружина. -- Я не про стан здоров'я веду мову. Зi здоров'ям у мене повний порядок, принаймнi поки що. Я про iнше.

-- I про що ж? -- полегшено зiтхнула дружина.

-- Про стан сво╓╖ роботи як би на 2 фронти. Так надалi справа не пiде. Менi вже на кафедрi деякi мо╖ колеги дорiкають, що я самовiльно усунувся вiд керiвництва кафедрою. Та й замiна iншими викладачами окремих мо╖ занять теж нiкому задоволення не приносить. Навiть той же мiй колега Семенов, колишнiй завiдувач кафедрою, почав зiтхати та став на мене докiрливо поглядати. Хоча поки що й мовчить, розумiючи, що сам же i засватав мене на депутатство. Та ми обо╓ тодi здорово промахнулися - не гадали, що наша Верховна Рада стане так активно працювати.

-- Ну, все це зрозумiло. I що ти плану╓ш робити?

-- Скласти свiй депутатський мандат.

-- Як?! Та ти що? Ти здурiв? У якi вiки таке було, щоб людина сама добровiльно вiдмовлялася вiд депутатства?

-- Ну, бувало й таке, коли людина була завантажена й iншою роботою. Хоча дiйсно рiдко. Але ж ранiше й сесi╖ Верховно╖ Ради теж проходили рiдко - як у колишньому Союзi, так i у його колишнiх республiках.

-- Однак я тебе не розумiю. Така, як то кажуть, "не пилова" робота. Та й грошi непоганi платять. I працю╓те ви, хоча й дiйсно зараз вже чимало, та все ж далеко не кожен день. Ну, що ще може бути для людини краще? Та ти й сам йшов на цю роботу, щоб проводити змiни у республiцi, хоча б починаючи з тi╓╖ ж державно╖ укра╖нсько╖ мови.

-- Вiрно. Але мо╖ прагнення й сподiвання сповнилися. I навiть бiльше, нiж я на те розраховував. Я, так би мовити, виконав поставленi перед собою плани. Зараз стало набагато легше, нiж було наприкiнцi минулого десятирiччя.

-- Ага, так вже й легше... Ти подивися, що з цiнами вiдбува╓ться.

-- Та я не про те. Я говорю про нацiональнi iде╖, про полiтичнi справи. Ось у цьому стало легше. Я ж не йшов у Верховну Раду, щоб знижувати цiни на продукти.

-- Ну, гаразд, з цим я згодна. Але ж тебе люди вибирали.

-- О! I це також важливий фактор.

-- Ну?..

-- Як мене люди обрали народним депутатом, так само наступного разу можуть i не обрати. Депутатами стають не на все життя.

-- Я це й без тебе знаю. I що?

-- Як це, що? Не оберуть мене надалi депутатом, i чим я тодi повинен займатися, якщо я зараз вiдмовлюся вiд роботи в iнститутi? А ти саме до цього мене схиля╓ш.

-- Пiдеш знову в iнститут.

-- А кому я тодi там потрiбен буду? Менi вже пiшов шостий десяток. Ти зна╓ш яку-небудь галузь народного господарства, у якiй з радiстю приймають на роботу людей у такому вiцi? Поки лiтня людина працю╓ на одному й тому ж мiсцi, то вона, як то кажуть, до ладу. А як тiльки вона кудись перейде, то на колишн╓ мiсце ╖й ой як важко буде повернутися. Вiрно кажуть, що святе мiсце пустим не бува╓, його одразу ж займуть. Чи не так?

Надiя розсудливо мовчала, розумiючи, що у цьому питаннi ╖╖ чоловiк ма╓ цiлковиту рацiю.

-- Крiм того, -- продовжив Iлля, так i не дочекавшись вiдповiдi вiд дружини. -- Довожу до твого вiдому, що у Верховнiй Радi все настiйнiше йдуть розмови про те, щоб депутати не сумiщали роботу у Радi з iншою роботою, принаймнi на повнi ставки. Так що невдовзi менi однак доведеться робити вибiр. Але у Верховнiй Радi не ма╓ такого поняття, як робота на неповну ставку. I що з цього виплива╓?

I знову дружина волiла за краще не вiдповiдати на такi каверзнi, але вiрнi запитання Iлля..

-- Отож, давай, Надю, визначатися - яку роботу менi залишати? Так, робота у Верховнiй радi, як ти кажеш, "не пилова". Хоча вона й досить нервова. За не╖ платять, ти також ма╓ш у цьому рацiю, непогано. Але хiба в iнститутi менi платять копiйки? У мене там теж дуже непогана зарплатня - як у доктора наук, професора, та ще й завiдувача кафедрою. Крiм того, я постiйно працюю ще й на наукових договорах - i там грошi непоганi. Ну, то що?

-- Роби так, як ти вважа╓ш для себе вiрним, -- тихо промовила Надя.

-- Е, нi, Надiйко, так не годиться. Ми з тобою сiм'я. А тому серйознi рiшення повиннi приймати сумiсно. Нехай це рiшення комусь може й не дуже подобатися, та сiмейне рiшення повинне бути обопiльним.

-- Ох, i зануда ти, -- видавила з себе посмiшку Надiя. -- Умi╓ш же ти умовляти.

-- Аргументувати, -- посмiхнувся i Iлля.

-- Ну, нехай буде аргументувати. Гаразд, умовив мене. Я визнаю, що ти, скорiше за все, ма╓ш рацiю. Залишайся працювати в iнститутi. Там, менi зда╓ться, -- вже й собi розсмiялася Надiя, -- робота теж не дуже "пилова". А грошей нам i так вистача╓. Тiльки як тво╓ мiсце у Верховнiй Радi буде пустувати?

-- Не буде воно довго пустувати. Довиберуть когось замiсть мне.

I в серединi сiчня Iлля Михайлович Золотаренко склав з себе депутатськi повноваження. В результатi Золотаренко, подiбно тому ж таки колишньому президенту СРСР Михайлу Горбачову, пропрацював у Верховнiй Радi теж неповнi 2 роки. Пiд час його звiльнення з депутатських лав, звичайно, теж не обiйшлося без рiзних дискусiй з керiвником фракцi╖, керiвником Народно╖ ради тощо. Та дружина Золотаренка мала рацiю - ╖╖ чоловiк умiв гарно все аргументувати. I до його аргументiв прислухалися. Неоднозначно, але все ж iз задоволенням зустрiли таке рiшення свого завiдувача й депутата i на кафедрi. Та й сам Iлля Михайлович полегшено зiтхнув. Крiм завiдування кафедрою та викладацькою дiяльнiстю вiн волiв продовжувати займатися ще однi╓ю справою, яка припала йому до душi, хоча останнi 1,5 роки у цiй його роботi настала вимушена перерва.

А почалася ця справа, а точнiше, мабуть, теж потрiбно сказати продовжилася, лише на бiльш професiйному рiвнi одразу пiсля захисту Золотаренком докторсько╖ дисертацi╖. Iлля Михайлович ще в серединi березня 1986-го року, десь через мiсяць пiсля того, як подав документи на отримання вченого звання професора, вперше за 15 рокiв знову навiдався на сво╓ перше робоче мiсце - на завод верстатiв-автоматiв iменi М. Горького. У нього зараз була невеличка пауза в органiзацiйно-методичнiй роботi, основна ╖╖ частина була завершена - отриманi диплом доктора наук i поданi документи на звання професора. В те що вiн отрима╓ це звання, а також сам атестат професора, Золотаренко не сумнiвався - то лише справа часу, з поданими документами все в нормi. А до перевиборiв завiдувача кафедрою теж ще ╓ якийсь певний час (який саме, вiн тодi ще не знав). А тому можна зайнятися справою, яка йому бiльш iмпонувала i працювати над якою йому нiхто не заважатиме i в шию не гнатиме. Тепер можна зайнятися iншою, але не менш важливою частиною органiзацiйно-методично╖ роботи - писати на власний розсуд те, що йому бiльш цiкаво, а саме науково-методичну лiтературу у галузi нового сучасного верстатобудування. Iлля перiодично цiкавився питаннями використання в СРСР верстатiв з ЧПУ. На початку 80-х рокiв вони вже набули значно╖ поширеностi. А Золотаренко постiйно тримав у пам'ятi свою мрiю займатися ними. Так, навряд чи вiн зараз власноручно може ╖х конструювати, але ж можна гарно навчати цьому студентiв, щоб вони вже ╖х удосконалювали. Але для цього потрiбнi пiдручники, потрiбне гарне навчально-методичне забезпечення. Та поки що сучасно╖ вiтчизняно╖ лiтератури, та ще й на державнiй мовi, з цього питання було небагато. А ВНЗ пiзнiше переводитимуть навчання саме на укра╖нську мову. Отож Iлля й вирiшив у мiру сво╖х можливостей лiквiдувати цей недолiк. Але для цього йому самому потрiбна була гарна обiзнанiсть у цьому питаннi. Теоретичнi знання у нього були досить добрими (новини у виглядi рiзних брошур чи проспектiв) в iнститутськiй бiблiотецi з'являлися, а ось практичнi знання потрiбно було пiдтягувати. Та як ╖х пiдтягувати, коли й лiтератури по верстатам з ЧПУ небагато. Рiшення було лише одне - на власнi очi побачити, а руками пощупати кожну деталь подiбного верстату. I де це краще всього зробити? - звичайно ж на заводi, який виготовля╓ подiбне виробниче обладнання.

Отож Золотаренко i навiдався на знайомий йому завод. Вiн виписав собi пропуск до Головного конструктора. Пам'ятаючи нюанси режиму роботи вiддiлiв, Iлля вибрав для свого вiдвiдування саму середину робочого тижня - понедiлок та п'ятниця, скорiш за все, будуть завантаженi рiзними нарадами та вiдвiдуваннями кабiнету Головного конструктора заводськими керiвними спiвробiтниками. Йому й у цей день однак довелося хвилин 40 зачекати у приймальнiй, поки секретарка дозволила зайти до потрiбного кабiнету. У ньому Золотаренко розраховував зустрiти добре знайомого йому Олексiя Володимировича, та за керiвним столом сидiв теж знайомий (навiть ще краще) колишнiй його начальник вiддiлу Анатолiй Васильович Бондаренко. "Мабуть обо╓ за цей час вже пiшли на пiдвищення", -- подумав Iлля.

-- Добрий день, Анатолiю Васильовичу! -- привiтався з господарем Золотаренко. -- Мене звуть Iлля Михайлович.

-- Добрий день! -- вiдгукнувся Бондаренко. -- Присядьте. Звiдки ви i з якого питання до мене?

-- Я працюю викладачем у КПI на кафедрi конструювання верстатiв та машин, доктор наук.

-- О, при╓мно! Отже ви як би наш колега. Та ще й досить освiчений у нашiй галузi.

-- Освiчений, Анатолiю Васильовичу, -- посмiхнувся Золотаренко, -- але бiльше теоретично. А тому й звернувся до вас, що лiквiдувати сво╖ прогалини у практичному питаннi.

-- Ага, зрозумiло. Тобто ви хочете ознайомитися з нашою продукцi╓ю?

-- Саме так. I не лише з самою продукцi╓ю, але й з документацi╓ю.

-- Ну, з продукцi╓ю зрозумiло. А навiщо з документацi╓ю?

-- Щоб навчати по нiй конструювати подiбнi верстати студентiв. Можливо, й ваших майбутнiх спiвробiтникiв. А лiтератури в цьому планi поки що небагато.

-- Хм, це й справдi непогана справа. Але як ви ╖х за нашою заводською документацi╓ю будете навчати?

-- Поки що просто словесно, показуючи ╖м на практичних заняттях копi╖ тi╓╖ документацi╖, яка буде дозволена. Я розумiю, що новi верстати та ╖х документацiя поки що не пiдляга╓ перегляду стороннiми особами. Та все ж навiть та документацiя, що вже дозволена до перегляду, нестиме бiльше iнформацi╖, нiж нашi поки що застарiлi iнститутськi видання.

-- А ви добре обiзнанi з заводськими порядками. Бували на iнших пiдпри╓мствах?

-- Чому на iнших? Саме на вашому заводi?

-- Навiть так. I коли ви ж у нас були?

-- Вперше прийшов до вас 15 рокiв тому. Я не лише бував на вашому заводi, я працював на ньому, ще молодим спецiалiстом по завершенню iнституту.

-- На нашому заводi?.. I де саме - у цеху чи вiддiлi?

-- У вiддiлi, -- знову розплився у посмiшцi Iлля. -- Саме у вашому вiддiлi, Анатолiю Васильовичу.

-- У нашому, у мо╓му вiддiлi?.. -- розгублено перепитав Бондаренко. -- Не пам'ятаю вас... Хоча... зачекайте! А ви не той саме хлопець, що шкутиль... Вибачте, я примiтив, як ви зайшли у кабiнет, що ви трохи шкутильга╓те. Ще раз вибачте.

-- Та нiчого, нiчого, Анатолiю Васильовичу. Так, це саме я.

-- То це ж ви тодi багато свого часу придiляти новинкам в галузi верстатiв iз ЧПУ, цiкавилися ними? А ╖х тодi у нас ще не було. А потiм за направленням заводу ви на якихось курсах навчались. А пiсля цього, зда╓ться менi, ви вступили в аспiрантуру.

-- Все вiрно.

-- Ну це ж потрiбно! Оце так зустрiч! I ви вже доктор наук, професор.

-- Поки що звання професора у мене нема╓, та документи на його отримання вже вiдiсланi.

-- Ну, то невдовзi й отрима╓те його. Наперед вас з ним поздоровляю!

-- Дякую.

-- Отож не дарма ви поступали в аспiрантуру. Ви молодець. Не так вже й багато часу пройшло, як ви iз недосвiдченого юнака стали доктором наук. А тепер ще й студентiв навча╓те, нашу змiну.

-- Саме так. Але я бажаю ╖х якомога краще готувати. А тому вирiшив писати й друкувати для них навчально-методичну лiтературу в галузi нового верстатобудування. Для цього менi й потрiбна ваша хоча б навiть трохи застарiла документацiя.

-- А бiблiотеки? Там же щось та ╓. Можна ж ознайомлюватися з тi╓ю лiтературою. Тим паче, що там ╓ бiльш-менш новiтня зарубiжна лiтература. Чи ви не дуже володi╓те мовами?

-- Англiйською - технiчною - бiльш-менш володiю нормально. Але, Анатолiю Васильовичу, ви ж розумi╓те - переписувати чужi книжки?.. Це абсолютно некоректно, це ж буде плагiат. А лiтературою на англiйськiй мовi я, звичайно, скористаюся. То здебiльшого проспекти, але якраз вони складенi досить цiкаво, i непогано в планi iнформацi╖. Ось ╖х я й маю намiр взяти як зразки для сво╖х майбутнiх книг. Але ж у вас теж ╓ проспекти на вашi верстати, i навiть на самi новiтнi. Ними ж я можу користуватися, та й студенти теж. Вони ж вами i видаються для ознайомлення. Ось у цьому я й прошу у вас допомоги.

-- Допомогу отрима╓те. Так... ви працювали колись у нашому вiддiлi. Отож допуск до новiтньо╖ технiчно╖ документацi╖ мали?

-- Мав, звичайно.

-- Отож i вiдновити ваш колишнiй допуск буде нескладно. Тим паче у сьогоднiшньому вашому статусi... А тому зможете отримати допуск i до наших нових розробок. На руки нову документацiю ми вам, звичайно, не дамо, а в нашiй бiблiотецi, будь ласка, знайомтеся. I багато чого ви зможете використати для сво╖х книжок. А бiльш застарiлу документацiю, окремi копi╖ з часом зможете забрати й для показу студентам. I ось ╖╖ ви можете використовувати в повнiй мiрi. То буде лише на користь всiм.

-- Дуже дякую! Я можу писати книжки також i з вашим прiзвищем, тим паче, що ви напряму́ причетнi до створення верстатiв.

-- Та воно менi не дуже й потрiбно. Я не збираюся займатися суто науковою роботою. Я виробничник, практик, а тому менi значний науковий перелiк особистих видань без знадоби.

-- Ну, тодi, можливо, в якостi консультанта або рецензента мо╖х майбутнiх книжок.

-- Ну, -- посмiхнувся Бондаренко, -- то вже на ваш розсуд. Гаразд, якi ще ╓ до мене питання?

-- ╢ ще одне питання. Але не знаю, чи його можливо саме зараз виконати. Без допуску...

-- I що саме?

-- Подивитися власними очима на вашi новi розробки.

-- Хм, цiкаве питання... Гаразд. Ви допуск колись мали, так що вiзьму невеликий грiх на свою душу. Я зателефоную начальнику складального цеху, щоб вас туди пропустили. Подивитись все на власнi очi. Я вам довiряю. Та й, -- махнув рукою Анатолiй Васильович, -- якi там особливi та╓мницi, якщо ми вiдправля╓мо свою продукцiю у десятки зарубiжних кра╖н. Там нашi верстати можуть до останнього гвинтика розбирати, щоб детально ознайомитися з ними. А побачити ╖х у процесi складання... - можливостi значно меншi. Вам потрiбен супроводжувач до цеху?

-- Якщо збиральний цех за 15 рокiв не змiнив свого мiсця дислокацi╖, то не потрiбен.

-- Не змiнив. Отож, знайдете. Начальника цеха звуть Вiктор Андрiйович. Поки ви будете туди добиратися, я йому зателефоную. Так, Iлля Михайловичу, як ваше прiзвище? Ви пiд час нашо╖ зустрiчi його не назвали, а я вже забув яким воно було.

-- Золотаренко.

-- О, зараз i я його пригадав. Гаразд, коли ви знайдете час, то занесете документи на вiдновлення вашого допуску. А тодi, милостi просимо, приходьте до нас хоч кожен день. Я розпоряджуся, щоб вам тодi виписали постiйний пропуск, щоб ви щоденно не зверталися за перепусткою. Це все буде на благу справу - ви будете нам ще краще готувати спецiалiстiв. Так, на сьогоднi у вас ще якiсь питань ╓?

-- Нi, нема╓. Всi питання вирiшенi. Дякую вам.

-- Тодi прощаймося. Йдiть до збирального цеху. Я попрошу Вiктора Андрiйовича, щоб вiн задовольнив всi вашi запитання, якщо тi з'являться. До побачення! Сподiваюся, до скорого побачення.

-- До побачення, Анатолiю Васильовичу!

Пройшов мiсяць, Золотаренко вiдновив допуск до документацi╖ i став частiше бувати на сво╓му колишньому заводi. Вiн кiлька мiсяцiв накопичував матерiал, паралельно ознайомлюючи студентiв ╖хньо╖ кафедри з роздобутими документами, а потiм засiв вечорами вдома за сво╖м письмовим столом. На цей час на ньому вже стояло останн╓ диво технiки - персональний комп'ютер. Навчитися набирати на ньому текст нiяких складнощiв не являло, а з iншими його функцiями, можливостями Iлля Михайлович знайомився самотужки - для доктора технiчних наук це було не так вже й складно. I Золотаренко так втягнувся у цю роботу - а вона йому дуже подобалась - що, здавалося, не помiчав, що вiдбува╓ться у свiтi. Щоправда, пiзнiше йому довелося вiдволiкатися, принаймнi вдень, то на ТУМ, то на вибори, а потiм i на роботу у Верховнiй Радi.

За останнi 5 рокiв в життi Iллi Золотаренка вiдбулися не такi вже й значнi змiни, якщо не рахувати його депутатства. Працю з написання книг навряд чи можна було назвати змiною, бо вiн займався цим i ранiше. Наприклад, подiй у першiй половинi та серединi 80-х рокiв у Iллi було значно бiльше - завершення флiрту з Марiчкою, захист його аспiранткою кандидатсько╖ дисертацi╖, захист вже ним самим докторсько╖ дисертацi╖, отримання вченого звання професор, завiдування кафедрою... А ось у його родичiв певнi змiни, i часом вагомi, вiдбувалися й у цi останнi роки. Самою вагомою з них стала весняна звiстка 1987-го року з Ужгороду про те, що Микола Золотаренко був призначений головним iнженером тресту - йому влiтку мало виповнитися 50 рокiв i це вже була для нього досить солiдна посада. Тепер Микола Михайлович вже з повним правом мiг говорити, що саме пiд його керiвництвом зводяться великi й гарнi будiвлi - збувалася його давня мрiя. Радiсна новина вiдбулася влiтку цього року i у наймолодшого брата Iллi - Василь нарештi був призначений 1-м пiлотом лiтака на мiжнароднi авiарейси Ки╖в - Осло та Ки╖в - Стокгольм. Нарештi Василь Золотаренко отримав по 4-му галуну на погони i пересiв у лiве крiсло лiтака мiжнародного класу. У 1977-му для працiвникiв ЦПФ були визначенi 16 посадових категорiй, а також знаки вiдмiнностi для вищого, старшого, середнього i молодшого начальницького складу цивiльно╖ авiацi╖. Посади льотного й наземного персоналу стали вiдзначатися на погонах спецiальними галунами (смужками). У екiпажа лiтаки 2 галуни мали бортпровiдницi, 3 галуна - помiчник командира екiпажу (2-й пiлот), штурман лiтака i бортiнженер. Сам же командир екiпажу (1-й пiлот) мав 4 галуна. Як повiдомив Василь сво╓му брату його погоннi вiдзнаки зараз вiдповiдали званню пiдполковника цивiльно╖ авiацi╖.

Сам Iлля навеснi наступного року видасть свою першу наукову книгу в галузi верстатобудування. Та ця подiя Iллi навiть не дуже запам'яталася, тому що ╖╖ майже одразу затьмарила дуже сумна новина - влiтку у вiцi 87 рокiв померла Наталiя Карпiвна Золотаренко, мама Iллi та його братiв i сестри. Наталiя Карпiвна майже на 9 рокiв пережила свого чоловiка, будучи вдовою. Та за вiком вона лише 3,5 роки прожила довше, нiж Михайло Лаврентiйович.

На похорони мами, як i 9 рокiв тому на похорони батька, з'╖халися всi дiти i багато хто з ╖╖ онукiв, а вони ╖╖ дуже любили, хоча вже самi були дорослими. Бабуся Наталя, або бiльш скорочено бабуся Таля, коли вони з батьками при╖жджали в гостi (а це на жаль траплялося не так вже й часто) завжди була дуже уважна до них, а про ╖╖ любов до малечi годi було й говорити... Ось i все - тепер у роду Золотаренкiв найстаршим стало саме те поколiння, яке народилося у 20-30-i роки, а Василь зачепив навiть 40-i. I вся вiдповiдальнiсть за все тепер лежить на ╖хнiх плечах.

У самого Iллi Михайловича за цей час вiдбулася лише одна помiтна подiя - восени 1989-го року пiд його керiвництвом захистив кандидатську дисертацiю 2-й його кафедральний аспiрант - Олександр Погорiлий. Були у нього аспiранти i надалi.

А ось восени наступного року трапилася подiя, яка мало не забрала життя молодшого брата Iллi. Лiтак, яким керував 1-й пiлот Василь Золотаренко, здiйснював полiт за маршрутом Ки╖в - Стокгольм. Маршрут пролягав через Бiлорусь, Литву, Латвiю i, звичайно ж, Балтiйське море. Рейс був Золотаренку давно знайомим, так би мовити, обкатаним, i спочатку все йшло за планом. Та раптом лiтак став погано управлятися (пiзнiше Василь розповiв братовi, що трапилося, та Iлля не вдавався у незнайомi йому тонкощi - вiдбулися якiсь збо╖ в роботi чи то закрилкiв чи то руля висоти). Як розповiдав Василь, лiтак тодi вже якраз закiнчував свiй полiт над сушею, попереду виднiлося море. Екiпаж намагався налагодити управлiння i продовжити полiт, та потiм зрозумiв, що навряд чи це йому вдасться. I командир судна вирiшив повертатися назад - до сушi було якихось пару десяткiв кiлометрiв, а до Швецi╖ понад 300 кiлометрiв, i все над морем. Щоправда, трохи ближче, теж вже на Скандинавському пiвостровi, у 12 км вiд Стокгольма, розташовувалося мiсто Худдiнге - мунiципалiтет у центральнiй Швецi╖. Худдiнге був другою за чисельнiстю населення (понад 100.000 жителiв) комуною Стокгольм, але аеропорту вiн не мав. Ризикувати пасажирами та сво╖ми товаришами Василь не мав права. До столицi Латвi╖ Риги теж було вже далеченько, а тому Золотаренко почав зв'язуватися з iншими аеропортами, у яких запросив дозволу на термiнову (аварiйну) посадку. I йому дали добро на посадку лiтака в аеропорту мiста Вентспiлс - найближчому до мiсця теперiшнього знаходження лiтака. Вентспiлс був портовим мiстом в Латвi╖, яке розташовувалося на березi Балтiйського моря бiля гирла рiчки Вента, на пiвнiч вiд Лi╓па╖ i на захiд вiд Риги. У мiстi був наймолодший мiжнародний аеропорт Латвi╖, який вiдкрився лише в 1975-му роцi. Здебiльшого вiн приймав невеликi лiтаки, та могли здiйснювати польоти й бiльш габаритнi авiасудна. А зараз склалася надзвичайна ситуацiя, тому дозвiл на посадку лiтака Золотаренко майже одразу отримав. I екiпажу вдалося, хоча i з певними труднощами, посадити лiтак в Вентспiлсi.

А вже взимку цього ж року за вмiлi дi╖ пiд час вимушено╖ посадки Василь Михайлович Золотаренко був нагороджений орденом "За особисту мужнiсть". Що цiкаво, цей орден був заснований Указом Президi╖ Верховно╖ Ради СРСР лише 2 роки тому - 28-го грудня 1988-го року. Вiн був заснований для нагородження громадян СРСР за мужнiсть i вiдвагу, проявленi при порятунку людей, охоронi громадського порядку i соцiалiстично╖ власностi, в боротьбi iз злочиннiстю, стихiйними лихами i при iнших надзвичайних обставинах. У тому числi i за мужнiсть i стiйкiсть, проявленi пiд час аварiй, катастроф та iнших надзвичайних обставин або лiквiдацi╖ ╖х наслiдкiв, внаслiдок чого була усунена загроза для життя i здоров'я людей, або врятованi крупнi матерiальнi i духовнi цiнностi. Так що цей орден Василь Золотаренко мiг носити цiлком по праву, вiн його заслужив.

Це вже був п'ятий орденоносець серед братiв Золотаренкiв. Микола Золотаренко був нагороджений орденом "Трудово╖ Слави", а Лаврентiй та Олександр - орденами "Червоно╖ Зiрки". А Павло Золотаренко вже мав медаль "За трудову вiдзнаку". Та недовго залишилося громадянам отримувати ордена i медалi СРСР - лише рiк, до грудня 1991-го року. А далi будуть вже зовсiм iншi ордена. До речi, стосовно ордена "Червоно╖ Зiрки" - останнiй з них був отриманий 19 грудня 1991-го року. Його заснували в 1930-му роцi для нагородження за великi заслуги в справi оборони Союзу РСР як у во╓нний, так i в мирний час, в забезпеченнi державно╖ безпеки. Першим кавалером ордена Червоно╖ Зiрки став вiдомий червоний командир, командувач Особливо╖ ??Червонопрапорно╖ Далекосхiдно╖ армi╖, командарм 1-го рангу (згодом Маршал Радянського Союзу) Блюхер Василь Костянтинович. Вiн був нагороджений цим орденом у 1930-му роцi за блискуче проведену операцiю по вiдсiчi китайсько╖ агресi╖ пiд час подiй на Китайсько-Схiднiй залiзницi у 1929-му роцi. Пiсля вiйни авторитет ордена дещо знизився внаслiдок того, що з 1944-го року його почали вручати вiйськовослужбовцям за вислугу рокiв (15 рокiв бездоганно╖ служби). Цей порядок був скасований лише в 1958-му роцi, що знову пiдняло престиж нагороди. Останнiми нагородженими орденом Червоно╖ Зiрки в iсторi╖ СРСР стали четверо вiйськовослужбовцiв, вiдзначенi цi╓ю нагородою "за мужнiсть i вiдвагу, проявленi при виконаннi вiйськового обов'язку".

Такими були новини роду Золотаренкiв. А ось поточний 1992-й виявився вкрай "не урожайним" на сiмейнi новини велико╖ родини Золотаренкiв - нiчого сутт╓вого, пам'ятного у ╖х життi не вiдбулося. А тим часом йшов вже третiй етап (який почався на зламi 1991-1992-го рокiв) формування багатопартiйностi в Укра╖нi. Його вiдмiтною характеристикою стало партiйне будiвництво в умовах повно╖ державно╖ незалежностi; розширення спектра багатопартiйностi та змiцнення зв'язкiв цих партiй з впливовими бiзнесовими та юридичними колами. Так, наприклад, на початок 2005-го року в Укра╖нi буде заре╓стровано аж 127 полiтичних партiй.

А далi продовжилася перша половина 90-х рокiв. Цi роки, так само i як середину десятирiччя, трохи пiзнiше стали називати ще "хвацькими 90-ми" - росiйською мовою лихие 90-е. Та ╖м замiсть слова хвацькi бiльш пiдходило спiвзвучне укра╖нське слово лихi, бо вони й справдi були лихими. На фонi значного економiчного спаду у кра╖нi царювали бандитизм та грабежi. Нi, крали не грошi iз сумочок чи карманiв перехожих (хоча й це часом траплялося) - розграбовували кра╖ну. Пiзнiше в Росi╖ самодiяльними авторами й виконавцями (В'ячеслав Серг╓╓в, Альоша Лакост, Гамора...) буде навiть написано ряд пiсень пiд назвою "Лихi 90-е", в яких були такi слова:

Лихие 90-е научили жить,

Попробуй пацанов с той поры остановить.

Все мы ходили в школу, все мы были молодыми,

И нужно что-то сделать, чтоб потом нас не забыли.

Або ж й iншi, та не менш характернi слова:

Эх, лихие 90-е,

Разудалые года.

Ах, какая жизнь фартовая:

Девки, деньги, наркота.

Це був перiод (не лише в Росi╖, а тепер вже й в iнших новостворених незалежних кра╖нах), обумовлений бурхливим зростанням загальнокримiнально╖ злочинностi, деякi називали його й бiльш жорстко: "Розгул бандитизму i анархi╖". Вони запам'яталися суцiльним дефiцитом, жахливою iнфляцi╓ю, небувалим падiнням моральностi та знищенням духовних iдеалiв. Виявилися забутими такi поняття як честь i совiсть, ╖х мiсце зайняли лицемiрство i пiдлiсть. Одним словом, виявилися усi "принади" краху держави, помноженi на бездарне правлiння без сутт╓вих реформ. Невiдомо навiть було яке завдання стояло перед кра╖ною? Якщо нова влада вирiшила перейти до капiталiзму, до ринкових вiдносин, то природно стояла задача появи в кра╖нi приватно╖ власностi. А разом з нею воюючими мiж собою угрупованнями, якi дiлили сфери впливу - тобто кримiнальними "розбираннями".

В один iз осiннiх вечорiв Iлля Михайлович вiдiрвався вiд працею над сво╖ми книжками i, звертаючись до дружини, сумно промовив:

-- Ну, ось, на жаль, я мав рацiю.

-- У чому ти мав рацiю?

-- У тому, що нiчого позитивного Кравчук не зробить. Економiка вщент розвалю╓ться.

-- З чого ти взяв?

-- А ти що, сама цього не бачиш? Ти ж ранiше сама менi казала, щоб я подивився на цiни. То тепер подивись на них вже ти. У нас зарплатня скоро буде обчислюватися не сотнями карбованцями, чи тих же купонiв, а мiльйонами. Я спiлкуюся з деякими колишнiми колегами iз Верховно╖ Ради. I вони кажуть, що у 1993-му роцi до програми економiчних реформ були внесенi деякi начебто позитивнi корективи. Та насправдi вони мали пропагандистський характер i не були виконанi. Замiсть задекларовано╖ стабiлiзацi╖ цiн реальнiстю стало ╖х зростання. Нереалiзованою обiцянкою виявилися i заяви про послiдовне просування до ринково╖ економiки. Насправдi ж головним напрямом дiяльностi уряду стала саме "поступовiсть", а не форсування ринкових реформ.

I то була правда, Iлля Михайлович дiйсно на жаль мав рацiю.

У кра╖нi передбачалася глибока структурна перебудова економiки, розширення зв'язкiв з кра╖нами СНД. На думку уряду його програма мала забезпечити вихiд Укра╖ни з кризи у найближчi 2-3 роки. Та обiцяна "поступовiсть" у проведеннi ринкових реформ на практицi означала фактичну вiдмову вiд них. Почалося згортання засобiв економiчно╖ лiбералiзацi╖ й вiдповiдне вiдновлення адмiнiстративно-бюрократичних методiв управлiння. Вдалося дещо знизити iнфляцiю, але досягти цього вдалося шляхом масового зупинення пiдпри╓мств, вiдстрочки термiнiв бюджетних виплат i небувалого зростання заборгованостi держави працiвникам державно-бюджетно╖ сфери, якi по кiлька мiсяцiв не отримували зарплати. А з початку 1994-го року реформування економiки було практично згорнуте. В цей час прiоритетним стала полiтична боротьба, i, зокрема новi вибори Президента Укра╖ни.

У першому кварталi 1994-го року нацiональний дохiд скоротився проти вiдповiдного перiоду 1993-го року на 36 %, обсяг виробництва промислово╖ продукцi╖ - на 38,4 %. За шiсть мiсяцiв 1994-го року темпи спаду виробництва, порiвняно з вiдповiдним перiодом попереднього року, зросли бiльш як на третину i були удвiчi бiльшими, нiж у 1991-1993-му роках, особливо помiтним був спад виробництва в базових галузях промисловостi. Лише врожайний 1993-й рiк та самовiддана праця селян дозволили уникнути масштабного спаду у сiльському господарствi. Рiвень iнфляцi╖ 1993-го року був найвищим у свiтi. Укра╖на стала лiдером серед держав свiту за дефiцитом державного бюджету. Пасивнi й непослiдовнi, невмiлi намагання реформувати економiку вкрай негативно позначалися на станi iндустрi╖ Укра╖ни, яка була однi╓ю з найрозвинутiших у колишньому СРСР. Розрив економiчних зв'язкiв при блокуваннi формування нових, побудованих на ринкових засадах, лiквiдацiя системи централiзованого постачання всi╓╖ номенклатури матерiалiв, комплектуючих вузлiв та деталей залишили пiдпри╓мства Укра╖ни наодинцi зi сво╖ми проблемами, спричинили зупинку i банкрутство багатьох iз них.

-- Не знаю, можливо, ти й ма╓ш рацiю, -- теж сумно простягнула Надiя на всi цi роз'яснення чоловiка. -- Те, що економiка розвалю╓ться, я й сама вiдчуваю, хоча я й не спецiалiст у цiй сферi. Але я добре бачу, що вiдбува╓ться на вулицях, особливо на ринках. Скрiзь розташувалися якiсь шахра╖, що дурять i обкрадають людей сво╖ми наперстками та iншими начебто розвагами, навiть якiсь комп'ютери стали для цього застосовувати. Скоро страшно буде на вулицi виходити. I що ж нам робити, Iллюшо?

-- А що ми можемо вдiяти, якщо навiть влада не справля╓ться? Живемо зараз у такiй кра╖нi... Та ми не вибира╓мо нi кра╖ну, у якiй народжу╓мося, нi народ, до якого належимо, нi час, у якому народжу╓мося, але ми завжди ма╓мо вибирати головне: бути людьми або нелюдами. Ось що нам завжди слiд пам'ятати.

На такiй теж дещо сумнiй, але, скорiш за все, багатообiцяючiй фiлософськiй нотi розмова й завершилася.


РОЗДIЛ 28


Пам'ятаючи про обiцянку


Рiк 1994-й запам'ятався Iллi та Надi╖ тим, що на тлi цього державного безладдя закiнчив iнститут ╖х син Геннадiй. В жовтнi йому мало виповнитися 22 роки. Поступив в iнститут Гена у 1989-му роцi, захопивши перехiдний перiод у сферi середньо╖ освiти - у 1984-му роцi в колишньому тодi Радянському Союзi почалася остання шкiльна реформа. Процес перебудови, який почався у восьмидесятих роках, торкнувся всiх сфер життя радянських людей. Змiни торкнулися i шкiльно╖ освiти. Замiсть десятирiчного навчання в школi вводилося одинадцятирiчне. У перший клас дiти йшли вчитися з шести рокiв. Та школу Геннадiй Золотаренко все ж завершив у вiцi 17 рокiв. Двома роками ранiше закiнчила медичний iнститут Наталiя - донька Iллi та Надi╖. Вона вже зараз як би працювала (чи, скорiше, вiдбувала практику) - поки що лiкарем-iнтерном, та надалi мала працювати не за спецiальнiстю мами. Так, вона продовжила сiмейну традицiю бути лiкарем, але не захотiла бути, як мама й бабуся, педiатром - вона вибрала собi спецiальнiсть дорослого лiкаря (пiшла стопами свого дiдуся по мамi), а зараз спецiалiзувалася з терапi╖. Наталi╖ восени мало виповнитися вже 25 рокiв, i ╖╖ мама все частiше стала допитуватися, чи не пора доньцi вже створювати свою сiм'ю, на що та вiдповiдала, що займеться цим питанням, коли стане вiльним лiкарем, тобто без приставки iнтерн. Отже, заспоко╖лася Надiя, довго чекати не доведеться - у доньки саме цього року iнтернатура закiнчувалася - ╖╖ термiн коливався в межах 1,5-3 роки в залежностi вiд спецiальностi (квалiфiкацi╖) випускника ВНЗ.

Термiн "iнтернатура" походив вiд латинського слова internus, що означа╓ "внутрiшнiй". Це форма освiти, яка почина╓ться пiсля закiнчення медичного навчального закладу i вiдноситься до первинно╖ пiслядипломно╖ спецiалiзацi╖. Пiд час проходження iнтернатури майбутнiй лiкар мав займатися практичною медичною дiяльнiстю, однак не мiг самостiйно приймати будь-якi рiшення (наприклад, встановлювати дiагноз i остаточно призначати лiкування) i не нiс вiдповiдальностi за свою роботу.

Син же не пiшов стопами нi мами, нi батька, хоча його спецiальнiсть i була наближена до технiчно╖ - вона називалася "Органiзацiя виробництва". А зараз вже й вона змiнила назву, абiтурi╓нти поступали вже на бiльш так би мовити модну спецiальнiсть "Менеджмент органiзацi╖ i адмiнiстрування". Тобто за цi╓ю спецiальнiстю (зi старою чи новою назвою) випускали управлiнцiв. Розвал СРСР призвiв до того, що направлень на роботу випускникам ВНЗ не видавали, роботу доводилося шукати самiм. Та це не хвилювало нi Геннадiя, нi його батькiв, тому що вiн працював ще з минулого року. Спочатку просто пiдробляв влiтку та у вiльний час. Але потiм втягнувся i мабуть бiльше часу придiляв саме практичнiй роботi, нiж сво╖й дипломнiй роботi. Та нiчого страшного у цьому й не було, а була лише користь, тому що практична робота була тiсно пов'язана зi спецiальнiстю Геннадiя.

Справа у тому, що саме у минулому роцi на посадi радника уряду, а потiм асистента РНБО в Укра╖нi працював поляк Ян Бзежинський - син вiдомого американського публiциста, полiтолога i радника з питань нацiонально╖ безпеки США Збiгнева Бзежинського. Його батько - американський полiтолог i соцiолог - на початку сво╓╖ кар'╓ри викладав в Гарвардському унiверситетi, у 1961-му роцi очолив Iнститут з питань комунiзму в Колумбiйському унiверситетi. У 1977-1981-му роках був радником з питань нацiонально╖ безпеки в адмiнiстрацi╖ президента Картера. Виступав за секретну програму ЦРУ, яка передбачала залучення СРСР в дорогий вiдволiкаючий вiйськовий конфлiкт. Цiкаво, що вiн був також вiдомий сво╖ми антиросiйськими висловлюваннями, наприклад на початку нового тисячолiття Збiгнев заявить: "Якщо росiяни будуть настiльки дурнi, що спробують вiдновити свою iмперiю, вони нарвуться на такi конфлiкти, що Чечня i Афганiстан здадуться ╖м пiкнiком"

Його ж синовi Яну у 1993-му роцi виповнилося лише 30 рокiв. Отож молода i амбiцiозна людина i команду собi пiдбирала з молодi, навiть iз студентiв-старшокурсникiв. Потрапив у команду Яна Бзежинського i Геннадiй Золотаренко, який був на 9 рокiв молодший за свого шефа. Саме у цi роки в Укра╖нi буде створена мiжнародна Дорадча рада - орган досить високого рiвня, до складу якого зазвичай входять провiднi представники бухгалтерсько╖ професi╖, бiзнесу, користувачi фiнансово╖ звiтностi - люди, якi обiймають (або на пiдходi) керiвнi посади. Дорадча рада була однi╓ю iз складових Комiтету з мiжнародних стандартiв бухгалтерського облiку (КМСБО), який був заснова-ний ще 20 рокiв тому, у 1973-му роцi на пiдставi угоди, укладено╖ мiж професiйними бухгалтерськими органiзацiями Австралi╖, Великобританi╖, Iрландi╖, Канади, Нiдерландiв, Нiмеччини, Мексики, Сполучених Штатiв Америки, Францi╖ та Японi╖. За станом на сiчень 1997-го ро-ку до КМСБО будуть входити 119 повних та 6 асоцiйованих членiв з 88 кра-╖н свiту, у тому числi й Укра╖ни.

Конкретно ж завданням Дорадчо╖ ради було сприяння прийняттю мiжнародних стандартiв шляхом перегляду i подання коментарiв стосовно стратегi╖ i планiв Ради для задоволення потреб тих кра╖н, чи╖ представники обранi КМСБО, а також пiдготовки рiчних звiтiв про ефективнiсть дiяльностi Ради щодо досягнення ╖╖ цiлей i дотримання належних процедур. На цей час Дорадча рада забезпечувала дотримання незалежностi та об'╓ктивностi Верховно╖ Ради Укра╖ни у прийняттi технiчних рiшень щодо пропонованих стандартiв облiку. Хоча вона й не брала безпосередньо╖ участi у прийняттi цих рiшень i не прагнула на них впливати. Вона була лише спостерiгачем на засiданнях Верховно╖ Ради.

Отож, Геннадiй Золотаренко на даний час роботою був забезпечений. Щоправда, пропрацю╓ вiн в Дорадчiй Радi, яку одночасно курирував Ян Бзежинський, лише три з лишком роки. А потiм шляхи Золотаренка i Бзежинського розiйдуться. Кар'╓ра молодого Яна стрiмко зростатиме - з 2001-го по 2005-й роки Бзежинський молодший стане заступником Держсекретаря з питань НАТО та ╢С в Адмiнiстрацi╖ президента Джорджа Буша молодшого. А Геннадiй, дещо вже набравшись потрiбного йому досвiду, перейде в нiмецьку компанiю "Берiнгер Iнгельхайм", яка завоювала сво╓ мiсце на ринку Укра╖ни, i яка вже понад 100 рокiв успiшно працювала на свiтовому фармацевтичному ринку, займаючись розробкою i виробництвом лiкарських препаратiв рецептурного та безрецептурного вiдпуску. Компанiя вносила свiй вагомий внесок у вирiшення завдань високо╖ терапевтично╖ важливостi, а також домагалася провiдних позицiй у створеннi препаратiв для лiкування найбiльш поширених захворювань. Для досягнення поставлено╖ мети стратегiчно важливi технологi╖ постiйно пiдтримувалися на найвищому рiвнi.

Здавалося, все в сiм'╖ Iллi та Надi╖ Золотаренкiв склада╓ться добре. Та у лютому наступного 1995-го року вiдбулася невеличка драма. Погода у цьому мiсяцi не завжди передбачлива - одного дня, дивишся, начебто справа й до весни йде, iншого - поверта╓шся у зиму. Одного дня пiшов мокрий снiг, а вночi вдарив мороз, який зробив тротуари - не встигли ще розчистити чи посипати пiском - як сковзанки. I Наталiя, яка вже самостiйно працювала у лiкарнi, поблизу свого медичного закладу послизнулася i впала. Та впала вона якось так невдало, пiдвернувши ногу, що поламала ╖╖. Iлля Михайлович 27 рокiв тому упавши у подiбнiй ситуацi╖ на такiй же тротуарнiй сковзанцi, смiявся разом з малечею, що бачила його падiння. Пiзнiше вiн став навiть вважати це падiння щасливим, тому що саме пiсля нього познайомився зi сво╓ю долею - лiкарем Надiйкою. А ось його доньцi зараз було зовсiм не смiху. Добре, що до знайомо╖ вже ╖й лiкарнi було недалеко - швидко визвали санiтарiв, якi на ношах вiднесли потерпiлу у травмпункт. Перелом у Наталi╖ був нескладний у порiвняннi з випадком ╖╖ батька - була зламана приблизно посерединi гомiлкова кiстка. Так, дiйсно драма, та не така вже й страшна. Та, мабуть, основна драма розпочалася вже вдома, коли пiсля операцi╖ ввечерi батьки забрали доньку додому. Наталiя лежала у постелi i постiйно ридала, мабуть, перед очима стояла кульгавiсть батька:

-- Господи! Тепер я постiйно буду шкутильгати... I що ж це буде? Я ж жiнка... На мене всi будуть пальцями вказувати. А як же Володя тепер мене сприйме?.. -- i сльози, сльози...

Справа у тому, що Наталiя як би виконувала обiцянку, дану матерi - хоча яка там обiцянка, просто молодiсть брала сво╓ - навеснi чи влiтку Наталка мала взяти шлюб з молодим чоловiком на 4 роки старшим за не╖, якого звали Володимир. I вона, мабуть, зараз страшенно боялася, що той тепер вiдмовиться вiд не╖, або ж на весiллi гостi будуть з презирством дивитися на кульгаву наречену. Доньку намагалася заспоко╖ти мати:

-- Наталко, заспокойся. Ти сама лiкар i чудово розумi╓ш, що у 90 % випадкiв, а той бiльше, пiсля переломiв ноги люди не шкутильгають.

-- А тато?..

-- У нього був складний перелом, та ще й не просто кiстки, а суглоба. I ти це також повинна розумiти.

-- Я розумiю. Але всяке трапля╓ться...

-- Нiчого не трапиться. Все буде нормально. Через мiсяць-пiвтора, ну, нехай максимум через два мiсяцi знiмуть гiпс, i будеш ти бiгати, як бiгала ранiше.

-- А як не буду?.. -- тихо рюмсала Наталка.

-- Будеш.

-- А чому тобi не поставили апарат Iлiзарова? -- запитав батько, який знав про цей пристрiй ще за часу сво╓╖ травми. -- Бачила б сама, як йде процес заживання, та й по квартирi б нормально пересувалася.

-- Та нiчого б я однак не бачила - перелом закритий. А пересуватись по квартирi - якихось 10-20 метрiв - менi i з милицями не важко. Так, ходити з тим апаратом можна i без милиць, але спати з тими спицями та обручами - не дуже-то зручно. Апарат Iлiзарова не ставили, бо не було сенсу - перелом нескладний, кiстки нарощувати чи розтягувати не потрiбно.

-- О, то ти ж сама зна╓ш, що перелом нескладний. Так що годi скиглити - все буде нормально.

I поступово донька дiйсно перестала скиглити, та вiдбулося це тодi, коли ╖╖ майже щодня став вiдвiдувати Володимир, який працював хiрургом (молодий спецiалiст) у тiй клiнiцi, де ранiше проходила iнтернатуру майбутнiй лiкар Наталiя Золотаренко. Вiн заспокоював i пiдтримував свою кохану. I через пiвтора мiсяцi Наталiя й справдi вже нормально ходила - бiгати (як про те казала мама) поки що, мiсяця 3-4 лiкарi ╖й не рекомендували, потрiбно було якийсь час поберегти ногу, а далi вже бiгай досхочу. Та молода жiнка i ранiше не захоплювалася бiгом. Отож час просто успiшно котився до весiлля цi╓╖ пари, яке мало вiдбутися влiтку.


* * *


Надалi неспiшно плинули днi й мiсяцi. За цей час, а точнiше за перiод, що пройшов з дня створення незалежно╖ Укра╖ни, в сiм'ях роду Золотаренкiв вiдбулося кiлька примiтних подi╖, а деякi з них можна було навiть вiднести i до розряду значимих. Так, наприклад, влiтку 1993-го року Микола Золотаренко був призначений Генеральним директором Ужгородського будiвельного тресту. Це була, мабуть, вершина мрiй колишнього Миколки, якому на той час виповнилося вже 56 рокiв.

Не дуже визначна, та все ж помiтна подiя трапилася i у життi молодшого брата Iллi вже у 1996-му роцi. Влiтку Василь Золотаренко завершив свою льотну службу i перевiвся на наземну роботу в аеропорту "Бориспiль". Що там не кажи, а вiк вже 55 рокiв, все частiше на регулярних для пiлотiв медичних комiсiях стали вiдбуватися рiзнi "прискiпування", як ╖х називав сам Василь. Для працiвникiв цивiльного повiтряного флоту ценз виходу на пенсiю був таким же, як i для звичайних громадян, хоча все ж були певнi вiковi пiльги за категорiями роботи, i найбiльшi з них, були, звичайно ж, у пiлотiв. Правила обчислення строкiв вислуги особам цi╓╖ категорi╖ залежали вiд виду лiтального апарату (лiтак, вертолiт), нальоту годин на вiдповiдних лiтаках, характеру польотiв i деяких iнших обставин, що обумовлювали специфiку виконувано╖ льотно╖ роботи. Так, наприклад, за один мiсяць вислуги вважалися кожнi 20 годин нальоту на лiтаках i 12 годин нальоту на вертольотах. А в цiлому трудова пенсiя по старостi призначалася ранiше досягнення загального пенсiйного вiку (для чоловiкiв 60 рокiв) тим особам чоловiчо╖ статi, якi пропрацювали не менше 25 рокiв. А у Василя було вже 29 рокiв трудового стажу, та ще й льотного. Вiн давним-давно мiг вже йти на пенсiю, подiбно тим же вiйськовим (особливо льотчикам), якi часом виходили на пенсiю i у 40 рокiв. Та праця в авiацi╖ була всiм життям для Василя, тому на пенсiю вiн не вийшов, просто залишившись працювати на бiльш спокiйнiй роботi.

Цiкаво, що це були новини братiв Iллi Золотаренка, один iз яких був на 2 роки старшим за нього, а iнший - на 2 роки молодшим. Та й у самого Iллi у промiжку мiж цими 2-ма роками теж сталася знакова подiя. Хоча початок ╖╖ iсторi╖ стався дещо ранiше.

Одного осiннього дня року ще 1994-го у кабiнет до Золотаренка зайшов Семенов. Вiн частiше за iнших колег вiдвiдував сво╓ колишн╓ мiсце на кафедрi - Iлля Михайлович вже 8 рокiв завiдував кафедрою. Семенов та Золотаренко також найчастiше, нiж з iншими колегами, спiлкувалися помiж собою навiть у приватних бесiдах - була у них якась вза╓мна прихильнiсть один до одного, мабуть, що схожими були ╖хнi характери. Коли Iлля вперше у 1978-му роцi зустрiвся з Миколою Васильовичем в парку КПI, то вiн гадав, що тому рокiв 52-55. Насправдi тодi Семенову було 58 рокiв, просто виглядав вiн досить непогано, що було й не дивно - нiякою важкою фiзичною працею той практично не займався, тобто був не вироблений, тому й виглядав непогано. У Миколи Васильовича у наступному роцi мав бути вже досить визначний ювiлей - 75 рокiв. Ось пiсля цього вiн, як сам те казав, збирався вже залишити роботу на кафедрi i виходити на пенсiю. Хоча багато хто iз спiвробiтникiв умовляли його попрацювати ще з п'яток рокiв - доктори наук, професори працювали в iнститутi до глибоко╖ старостi. Керiвництво КПI цiнувало ╖х за великий досвiд освiтянсько╖ роботи.

Отож колеги поговорили про те, про се - нiбито й нi про що, як подумки вiдзначив цю бесiду Iлля - а потiм Семенов промовив:

-- У мене до вас, Iлля Михайловичу, ╓ серйозна розмова, тобто серйозна пропозицiя, -- мабуть, вiн i сам гадав, що спочатку вони займалися пустопорожнiми балачками.

-- Оце тобi так! -- з посмiшкою вiдреагував на таку заяву Золотаренко. -- Я так i гадав. Ви знову хочете мене в якусь халепу втиснути?

-- В яку ще халепу? I коли я вас у не╖ втискував? -- неначе зобидився Микола Васильович.

-- Ну як у яку? А у теж саме депутатство?

-- То хiба ж то погана пропозицiя була? Ви так плiдно там попрацювали - адже завдяки i вашим тодiшнiм зусиллям Укра╖на стала незалежною державою. Я, пропонуючи вам стати депутатом, на таке навiть i не розраховував.

-- Мо╖ зусилля у цьому планi були краплею у морi, то все народ робив...

-- Але ж якраз краплями наповню╓ться склянка, i навiть переповню╓ться, що тодi й вiдбулося.

-- Так, у цьому ви ма╓те рацiю. Дiйсно, тодi склянка саме переповнилася... Так що я вибачаюся за сво╖ слова про втиснення у халепу. То був гарний перiод у мо╓му життi. Та я не полiтик, i нiколи ним не бажав ставати. Тому й полишив роботу у Верховнiй Радi. Навчати студентiв, двигати вперед науку, писати книжки - ось мо╓ призвання.

-- О! Саме у цьому напрямку i поляга╓ моя пропозицiя.

-- Так, слухаю вас.

-- Iлля Михайловичу, а ви зна╓те, що в Укра╖нi створюються фаховi Академi╖ наук?

-- Та щось чув про це. Та не особливо звернув на це увагу. Навiть не знаю, з чим це, так би мовити, ╖дять, що цi академi╖ собою являють. Адже ╓ ╓дина Нацiональна академiя наук Укра╖ни, НАН Укра╖ни. А навiщо ще фаховi академi╖?

-- Та для того, що саме вони мають займатися конкретними науковими справами.

-- А чим же тодi займа╓ться НАН Укра╖ни?

-- А ви самi коли-небудь цiкавилися, чим вона займа╓ться? -- розплився у посмiшцi Семенов.

-- А бiс його зна╓, чим вона займа╓ться. Нiколи цим не цiкавився. Але ж повиннi чимось займатися - двигати науку вперед, на те вона i ╓ Академi╓ю наук.

-- Якби ж то так... Ви цим питанням не цiкавилися, а ось я поцiкавився, ╓ у мене знайомi у тих колах. Так ось, нiчим вони не займаються.

-- Як то так?! Та такого просто бути не може.

-- А насправдi саме так воно i ╓. Ви, мабуть, гада╓те, що академiки - це найвищi патрiоти, самовiдданi трудiвники, кришталево╖ душi i найвищого польоту вченi, мислителi? -- знову посмiхнувся Микола Васильович.

-- Н-у, так iдеалiзовано я, звичайно, не думаю. Але щось на кшталт цього. Адже членство в академi╖ свiдчить про визнання великих досягнень людини у розвитку науки.

-- Як би не так... То, мабуть, ранiше так було. Гаразд, ближче до нашо╖ теми. То зна╓те, чим насправдi займаються академiки в НАН?

-- I чим же?

-- Функцi╖ у них в основному чисто адмiнiстративнi i представницькi - засiдати, розподiляти бюджети в рiзних галузях наук тощо. Нiякою реальною наукою академiки, яким може бути i по 80, i по 90 рокiв зазвичай вже не займаються.

-- Ну, я й сам розумiю, що академiками стають у досить солiдному похилому вiцi - далеко за 70, -- чомусь зiтхнув Iлля Михайлович.

-- А так не завжди було. Наприклад, Михайло Васильович Остроградський у 1830-му роцi за визначнi науковi досягнення став академiком Петербурзько╖ Академi╖ наук. А йому було на той час усього лише 29 рокiв.

-- Та ви що! Ото дiйсно розумний науковець був.

-- З цим я згоден. Та зараз таких науковцiв нема╓, принаймнi у такому вiцi. Що ж до роботи академiкiв НАН, то вони ще зараз розглядають i окремi питання в частинi органiзацi╖ i дiяльностi тих же галузевих академiй. Але саме органiзацiйних, а не практичних. А ще деякi питання, що вiдносяться до дiяльностi цих галузевих академiй, розгляда╓ i вирiшу╓ Кабiнет Мiнiстрiв Укра╖ни, а також вiдповiднi мiнiстерства i вiдомства, у пiдпорядкуваннi яких вони знаходяться. Отакi-то справи. Тобто саме галузевi Академi╖ двигають науку, а не НАН Укра╖ни.

-- Так, цiкавi речi ви менi розповiли, -- покачав головою Iлля Михайлович.

-- ╢ ще один не менш цiкавий нюанс. Академiки НАН в знак минулих заслуг отримують дуже хорошi грошi та iншi блага. А ось академiки галузевих Академiй нiчого цього не мають. Звання "академiк" в них - чиста формальнiсть, яка не да╓ цим академiкам нiяких переваг, хiба що солiдний напис на вiзитцi. Ну, так як воно вiдбува╓ться скрiзь i завжди - хтось завзято працю╓, а хтось просто отриму╓ хорошi дивiденди. Таланти в науцi завжди були безсеребреннiками.

-- Гаразд, -- розсмiявся Золотаренко. -- Я все зрозумiв, ви менi гарну лекцiю прочитали. Але до чого ви ведете, до чого взагалi ця розмова про Академi╖, академiкiв?

-- У мене промайнула думка, що ви могли б бути членом галузево╖ Академi╖.

-- Я?.. -- розгублено перепитав Iлля. -- А чому не ви самi?

-- Е, нi. Я запiзно для цього народився. Старий я вже для таких справ. Ех, менi б зараз скостити рокiв 20-30, можливо, що i я був би бiльш енергiйним.

-- Та у вас тi╓╖ енергi╖ i зараз на двох хвата╓, -- заперечив Золотаренко. -- Ви душею залиша╓тесь молодим. А це головне.

-- Отож бо й воно, що лише душею, -- зiтхнув Семенов. -- А сили вже далеко не тi. Куди вже менi у мо╖ роки активно двигати науку. Та й не мав я нiколи тi╓╖ енергi╖, яка руха╓ вас. Я ще можу навчати студентiв, а на бiльше я вже не здатен. Отож така праця якраз саме для вас.

Нi Iлля Михайлович, нi Микола Васильович, мабуть, не вiдали того, що вони зараз говорили як би в унiсон з видатним iрландським англомовним поетом, драматургом i письменником кiнця 19-го столiття Оскаром Уайльдом, який так висловлювався на подiбну тему: "Трагедiя старостi не в тому, що людина старi╓, а в тому, що вона душею залиша╓ться молодою".

-- Так, -- покачав головою Iлля Михайлович. -- Я як у воду дивився. Так i знав, що ви знову для мене щось вигада╓те.

-- Iлля Михайловичу, а хiба я щось таке погане вигадав?

-- Та нi, воно, звичайно, непогане... Але це так все несподiвано.

-- Ну, в життi чимало несподiванок трапля╓ться. I не всi вони поганi. То що ви скажете?

-- Не знаю поки що... -- розгублено мимрив Золотаренко. -- Потрiбно помiркувати. Та й бiльш детально з'ясувати про тi фаховi Академi╖. Нiчого не можу вам ось так одразу сказати.

-- Та менi що... Ви в першу чергу для себе вирiшiть.

-- Ото ж я й не можу так раптово для себе вирiшити. Хоча, я розумiю, що це може бути цiкавою роботою. Давайте вiдкладемо розв'язання цього питання, чи прийняття по ньому рiшення на певний час. Нiчого нас в шию не гонить, тобто мене не гонить.

-- Гаразд, я й не заперечую. Я й так розумiв, що навряд чи ви одразу пристанете на мою пропозицiю. Та то й вiрно - не можна приймати поспiшне рiшення. Завжди потрiбно гарно все обдумати й взважити. Ось ви й думайте. Я лише пiдкинув вам iдею, а приймати рiшення саме вам.

Розмова була завершена.

Та iдея, пiдкинута Семеновим, не полишила Золотаренко. Вiн поки що не поспiшав навiть бiльш детально дiзнаватися про тi Академi╖, але з голови цю думку не викидав. Вiн згадав, як свого часу казав сво╓му батьку, навiть обiцяв йому, що спробу╓, намагатиметься стати саме академiком. "Не святi горшки обпалюють", -- казав тодi Михайло Лаврентiйович. То чому б i справдi не спробувати? Можливо, це буде першим кроком вiд малого академства до бiльшого?

Iлля Михайлович розумiв, що здобути звання академiка, це означа╓ сягнути вершини наукового олiмпу, бути зарахованим до золотого iнтелектуального Фонду нацi╖, представляти ╖╖ у свiтi. Звичайно, для цього йому знадобиться дуже багато кропiтко╖ працi i терпiння. Та працювати i терпiти Золотаренко вмiв. До чого, до чого, а до терпiння життя його привчило. А воно завжди було запорукою успiху. "Терпiння - найкоротший шлях до успiху", - так сказав колись французький байкописець Жан де Лафонтен. I неможливо з ним не погодитись. Кожнiй людинi необхiдне терпiння, щоб перемагати хвороби, бiль, невдачi, якi спiткають на житт╓вому шляху. Лише завдяки наполегливостi i терпiнню можна досягти сво╓╖ мети, здiйснити власнi мрi╖, святкувати перемогу над складнощами життя.

Так, в Укра╖нi крiм Нацiонально╖ академi╖ наук Укра╖ни, функцiонували вже й державнi галузевi академi╖. Кожна галузева академiя являла собою наукову асоцiацiю, яка складалася з членiв академi╖, обраних нею самою. Особливе значення мало членство в академi╖, що дозволяло мати академiчне звання. Цiкаво, що до Жовтнево╖ революцi╖ академiком в Росi╖ називався будь-який студент академiчного навчального закладу - наприклад, унiверситету. У радянську епоху це звання було офiцiйно введено вже в iншому значеннi, в якому воно зараз i використовувалося. Академiком став називатися дiйсний член академi╖ наук - органiзацi╖, що об'╓днувала вчених i органiзовувала дiяльнiсть наукових спiвтовариств.

Та пiсля тривалих роздумiв, пошукiв, розпитувань та переговорiв навеснi 1995-го року Iлля Михайлович Золотаренко загальними зборами Академi╖ Iнженерних наук Укра╖ни був обраний до ╖╖ складу. Дещо пiзнiше отримав вiн i вiдповiдний Диплом академiка. Це була розгорнута горизонтальна (без "корочок") голубувато-сiра вкладка на цупкому паперi з голубим нацiональним орнаментом вверху та внизу. На лiвiй частинi було великими лiтерами надруковано "ДИПЛОМ", нижче - меншими - "АКАДЕМIЯ IНЖЕНЕРНИХ НАУК УКРА╥НИ", N... i м. Ки╖в. На правiй частинi вкладки - теж назва Академi╖, пiсля чого нижче йшов напис "на пiдставi свого Статуту обрала" (далi вiд руки) Золотаренка Iллю Михайловича "академiком на вiддiлення" машинобудування. Ще нижче: "обрання затверджене загальними зборами", пiдписи Президента АIН Укра╖ни та Головного вченого секретаря.

Ось так рiк, який начебто почався невдало - перелом донькою ноги - надалi продовжувався доволi успiшно - влiтку вiдбулося весiлля Наталi╖ та Володимира, знову медична сiмейна династiя, а навеснi наступного року Iлля Золотаренко став академiком Академi╖ iнженерних наук.

Що ж стосу╓ться само╖ цi╓╖ галузево╖ Академi╖, то вона була правонаступником Укра╖нського республiканського вiддiлення Iнженерно╖ академi╖ СРСР, створено╖ ще у 1989-му роцi за iнiцiативи Ради Мiнiстрiв УРСР i пiдтримки Академi╖ наук УРСР. Одним з iнiцiаторiв створення i першим Президентом Iнженерно╖ академi╖ Укра╖ни був Анатолiй Миколайович Пiдгорний - видатний вчений, талановитий органiзатор, академiк Нацiонально╖ академi╖ наук Укра╖ни, заслужений дiяч науки i технiки Укра╖ни.

Нова, вже суто укра╖нська Академiя iнженерних наук була заре╓стрована наприкiнцi 1992-го року. I одним з основних напрямкiв ╖╖ дiяльностi було сприяння прискоренню науково-технiчного прогресу на прiоритетних напрямах соцiально-економiчного розвитку Укра╖ни, забезпечення високо╖ конкурентоспроможностi iнженерних розробок, а також органiзацiя проведення найбiльш важливих перспективних дослiджень i розробок, а також сприяння створенню на основi досягнень фундаментальних наук принципово нових видiв технiки i технологiй.

З цього можна було зробити висновок, що саме ця Академiя була за фахом найбiльш близька Золотаренку. Та вона була близька йому ще й по духу, адже одним з iнiцiатором створення Академiя iнженерних наук був Петро Михайлович Таланчук, який у 1987-1992-му роках був ректором КПI (був на рiк старшим вiд Золотаренка). Петро Михайлович навчався i закiнчив саме КПI, отримавши у 1965-му роцi диплом з вiдзнакою та квалiфiкацiю iнженера-механiка, а з 1966-го року став асистентом та викладачем iнституту. У 1972-му роцi вiн захистив кандидатську, а згодом також i докторську дисертацiю, став завiдувачем кафедри. Через деякий час Таланчук був призначений проректором, а потiм i ректором КПI. Тобто вiн в стiнах одного й того ж ВНЗ пройшов шлях вiд студента до ректора. А з 1992-го по липень 1994-го року був мiнiстром освiти незалежно╖ Укра╖ни. Таланчук був також iнiцiатором створення (1992 р.) Академi╖ педагогiчних наук, ╖╖ дiйсним членом, а також членом трьох мiжнародних академiй, автором багатьох запатентованих винаходiв та наукових праць (в тому числi i пiдручникiв). У 1989-му роцi вiн обирався депутатом у Верховну Раду СРСР.

Ця людина була близька по духу Iллi Михайловичу, який зараз навiть думав про те, як йому самому ранiше не спала думка по╓днати свою працю ще й з Академi╓ю Iнженерних наук Укра╖ни. I праця в нiй йому подобалася, бо там зiбралися iнiцiативнi люди, якi були налаштованi робити все, щоб незалежна Укра╖на йшла шляхом самих передових iдей. Академiя iнженерних наук Укра╖ни мала в обласних центрах кра╖ни сво╖ територiальнi вiддiлення. Академiя мала i сво╓ друковане видання - журнал "Вiстi Академi╖ iнженерних наук Укра╖ни", який видавався з 1993-го року. Мова видання була укра╖нською, а перiодичнiсть складала 4 номери на рiк.

Надалi протягом кiлькох рокiв якихось помiтних подiй у роду Золотаренкiв начебто i не було. Та воно й зрозумiло: однi вже (батьки) пiдстаркуватi, iншi (онуки, у кого вони вже ╓) - ще малi. Тобто новини могли бути лише у сучасного середнього поколiння Золотаренкiв, але тi поки що лише починали свiй серйозний житт╓вий шлях. Отож час спливав немовби непомiтно.


* * *


Наприкiнцi 2-го тисячолiття в один з вечорiв Iлля Михайлович працював над сво╖м черговим виданням - редагував (дещо й виправляв) рукопис сво╓╖ наступно╖ навчально-методично╖ книги. У кiмнатi неголосно грало - щоб не так сумно було одному сидiти в кiмнатi - радiо. Спочатку йшла якась побутова передача, до яко╖ Золотаренко i не прислуховувався, та зараз почали транслювати укра╖нськi пiснi, якi одразу пiдняли настрiй працюючому. Та ось об'явили назву ново╖ пiснi. I тут Iлля пiднявся з-за столу, пiдiйшов до радiопрогравача i накрутив звук на бiльшу голоснiсть - молодий чоловiчий голос починав спiвати одну з його найулюбленiших пiсень. Вона стала йому ще бiльш дорогою, коди вiн дiзнався про деякi ╖╖ деталi. А вiдбулося це так...

Кiлька рокiв тому, в серединi 90-х влiтку вiн на кiлька днiв з'╖здив у рiдне село. Там, у родиннiй домiвцi зараз мешкала лише родина його брата. Та й то, яка там родина... - самi лише Петро та Марiчка. ╥х тро╓ дiтей давно вже повиростали, мали сво╖ сiм'╖ й мешкали окремо. Син Микола закiнчив технiкум у Кам'янець-Подiльському, згодом одружився i там же залишився на постiйне проживання. Старша донька Антонiна, вийшовши замiж, мешкала у районному центрi. I лише родина молодшо╖ доньки Катерини проживала у рiдному селi, але проживала у садибi Катиного чоловiка. Петро з Марiчкою вже стiльки разiв пропонували тим перебиратися до них - така велика хата, 4 кiмнати, i практично порожня. У Катi з чоловiком вже теж дiти були майже дорослi, пройде кiлька рокiв i теж вже випурхнуть з пiд крила батькiв. I що тодi? - замiсть однi╓╖ напiвпорожньо╖ хати таких стане двi. Та донька вiджартовувалася, що ось тодi вона з чоловiком i перебереться в родинну садибу Золотаренкiв - не так сумно буде всiм.

Ранiше Iлля намагався хоча б раз на рiк навiдуватися до батькiв. Пiсля ╖х смертi рiдну домiвку вiн бачив вже трохи рiдше. Та вiн однак нiколи не забував рiдного села - як можна забути край, де ти народився. На золоте весiлля мами з татом - Господи, вже майже 30 рокiв з того часу минуло - старший брат Iллi Лаврентiй казав мамi: "Ми завжди будемо вас навiщати, в мiру наших можливостей, бо по-iншому теж не можемо. Адже тут нашi корнi, нашi пороги". А потiм ще й пiсенно додав: "Мене водило в безвiстi життя, та я вертався на сво╖ пороги". I вiн мав рацiю - не можна людинi забувати сво╖ рiднi коренi. Та й самому Лаврентiю наступного року виповниться вже 75 рокiв - як же швидко життя пролетiло... А його брата-близнюка Олександра вже взагалi нема╓ в живих - 2 роки тому розбився на машинi, коли повертався з Гульнарою з Москви - гостювали у дiтей. Винуватцем трагедi╖ був водiй зустрiчно╖ вантажiвки, яка несподiваного вискочила на зустрiчну смугу, та це нiчого не змiнювало - митт╓во загинули i Сашко i його дружина. Iлля ╖здив на похорони брата та невiстки. Так, Олександр був зараз нарiвнi з Лаврентi╓м самим старшим з родини Золотаренкiв, але колишнiй офiцер був ще цiлком здоровою людиною - вiн не був, наприклад, такою виробленою людиною, як його батько, а навiть Михайло Лаврентiйович помер у вiцi на 10 з лишком рокiв старшому, нiж його син. А тому не вiрилося, що пiшли з життя задиристий, веселий Сашко (72 роки) - та його красуня дружина. Та людина не може передбачити сво╓╖ долi, таке вже воно життя... На все воля Божа. Та й хто його зна╓ - нехай Господь простить за такi помисли - можливо, Сашку й Гульнарi навiть пощастило, хоча й грiх так казати - недарма ж багато сiмейних пар мрiють померти в один день, щоб бути разом там, у невiдомому свiтi...

Так ось, у той свiй при╖зд в село Iлля знову - бо ранiше вже чув - в домiвцi брата прослухав пiсню, яка йому подобалася. А в нiй спiвалося про ╖х рiдний край:

Край, де я родився, край мiй журавлинний,

Це перлина над старим Збручем,

Я спiшу до нього, де б не був далеко,

Похилюсь на батькiвське плече.

Дякую я долi за сво╓ дитинство,

За батькiвську ласку, за тепло,

За пiсню колискову, нiжну материнську,

За дитяче щастя, що було.

Там, де рiдна хата, там, де рiднi стiни

Там садок вишневий розцвiтав,

Там мене чека╓ вся моя родина,

Я на цю хвилину так чекав...

А називалася пiсня "Там, де рiдна хата". I коли вона закiнчилася, Iлля звернувся до Петра:

-- Менi дуже подоба╓ться ця пiсня. Коли вона викону╓ться, я нiбито одразу опиняюся у рiдному селi: край мiй журавлинний, старий Збруч... Я знаю, що спiва╓ ╖╖ якийсь Павло Доскоч. А вiн сам не з наших кра╖в?

-- Так, пiсня й нам з Марiчкою дуже подоба╓ться. Вона менi казала, що спiвак нiбито саме з наших кра╖в, ну, iз Захiдно╖ Укра╖ни. А звiдки конкретно, я вже не пам'ятаю. Та Марiчка на таких речах краще зна╓ться, отож ти ╖╖ розпитай.

-- Добре, розпитаю.

I ось що розповiла Iллi дружина брата:

-- Так, Iлля, Павло Доскоч з наших кра╖в, тобто iз Захiдно╖ Укра╖ни, хоча i не з Хмельниччини. Але з сусiдньо╖ областi - Тернопiльсько╖. Вiн народився у мiстi Хоросткiв, -- населений пункт у Гусятинському районi, Тернопiльсько╖ областi. -- Вiн спiвпрацю╓ з тернопiльськими аранжувальниками та студi╓ю звукозапису "Гролiс".

-- Зрозумiло. Тобто ви з Петром зараз мешка╓те просто по рiзнi боки, береги рiчки Збруч. А хто написав цю пiсню?

-- Написав пiсню, вiн же i автор, i композитор Володимир Сiрант. Вiн сам ╖╖ i спiва╓, навiть частiше, нiж Павло Доскоч, у того ╓ подiбна пiсня про батькiвську хату. Сiрант, зда╓ться, також тернопiльчанин, та за нього я точно не скажу.

Того разу, повернувшись у Ки╖в, Iлля Михайлович вирiшив бiльш детально дiзнатися про спiвака й автора пiснi, яка так подобалася йому. Про Володимира Сiранта вiн нiчого нового не дiзнався, хоча пiсень у нього було й багато, i "Там, де рiдна хата" була як би однi╓ю iз його вiзитних карток. А ось пiсля додаткових новин про Павла Доскоча, пiсня стала для Золотаренка як би ще дорожчою. Виявилося, що Павло народився 8 жовтня 1971-го року - саме у той день, коли вся родина у повному зборi вiдзначала 50-рiчний ювiлей сумiсного життя Михайла Лаврентiйовича та Наталi╖ Карпiвни. "Сьогоднi у нас в хатi радiсне свято - Золоте весiлля у мами i тата..." -- як декламував того дня ужгородець Микола Золотаренко. Ось такi дивнi збiги iнодi вiдбуваються в життi. А пiзнiше Iлля Михайлович дiзнався, що Павло Доскоч пише й сво╖ власнi авторськi пiснi, а також спiва╓ пiснi на тексти Олександра Олександровича Мороза. Так-так, саме того Олександра Мороза, якiй пiд час роботи Золотаренка у Верховнiй радi Укра╖ни очолював комунiстичну бiльшiсть, а пiсля заборони КПУ був одним iз iнiцiаторiв створення Соцiалiстично╖ партi╖ Укра╖ни i очолив ╖╖. А вiршi у Мороза були гарнi - талановита людина...

А на порозi мiж тим вже стояло трете тисячолiття.


РОЗДIЛ 29


Турботи гаданi й неочiкуванi


В серединi жовтня 2002-го року Геннадiю Золотаренку виповнилося вже 30 рокiв, а вiн все холостякував. До цього часу не було в роду Золотаренкiв когось з тих, хто б так довго затягував iз створенням сво╓╖ сiм'╖. Для початку й середини минулого столiття це взагалi було досить рiдкiсним явищем. Так, друга половина 20-го столiття стала характеризуватися тим, що молодi люди (особливо чоловiчо╖ статi) не поспiшали одружуватися - вони в першу чергу волiли мiцно стати на ноги i створювати сiм'╖ лише тодi, коли самi вже чогось досягли у життi - не розраховуючи на батькiвську пiдтримку. А можливо, й довести тим, що вони вже самi можуть вирiшувати всi сво╖ житт╓вi питання, у тому числi навiть забезпечення себе й сво╓╖ майбутньо╖ сiм'╖ житлом. До 1991-го року це було не так вже й складно, тому що держава забезпечувала сво╖х молодих спецiалiстiв житлом. I мова йшла навiть не про гуртожитки. Закiнчивши у 22-23 роки ВНЗ, до 30 рокiв такi особи цiлком могли отримати вже й власну квартиру. Наприкiнцi тисячолiття це стало зробити значно складнiше, тому що незалежнi держави за часiв економiчного занепаду забули про пiдтримку сво╖х дорослих синiв i доньок - свого майбутнього. Та й нерухомiсть, тобто в першу чергу житло пiдскочила у цiнi. Саме через це свiдомi сини не бажали перекладати власний тягар на плечi сво╖х вже лiтнiх батькiв, яким у 90-i роки теж не солодко було. Вони намагалися зiбрати кошти, якщо й не на купiвлю сво╓╖ власно╖ квартири, то хоча б на перший внесок пiд будiвництво кооперативного житла. Щоправда, не у всiх були на те можливостi - хто працював у рядових державних структурах. А ось у Геннадiя такi можливостi були, i вiн намагався якомога ефективнiше ╖х використати. Першочерговою його задачею саме й було накопичення коштiв для власного житла, i не для самого себе, а вже в майбутньому для сво╓╖ сiм'╖.

Звичайно, що батьки, а в першу чергу Надiя, переживали за сина.

-- Господи, -- хвилювалася мама Геннадiя. -- I довго вiн ще буде бурла́кою ходити?

-- Яким ще бурлакою, бурлако́м, чи що? -- здивувався Iлля. -- То до чого тут бурлак? Наш син що, по Днiпру баржi тяга╓?

-- Та нi, -- розсмiялася дружина. -- Не бурлако́м, а саме бурла́кою. Так ранiше називали одинокого, неодруженого чоловiка, парубка. Щоправда, ранiше так називали ще й людину без постiйно╖ роботи i постiйного мiсця проживання. Та ╖╖ частiше називали нетя́га. А я вжила слово бурла́ка саме в смислi неодруженого парубка. Так у нас в мiстечку холостякiв називали. Не холостяк, а саме бурла́ка.

-- Ти дивись, дивно, -- покачав головою Iлля Михайлович. -- Я народився i 18 рокiв мешкав у Захiднiй Укра╖нi, i то у нас там таких слiв не вживали. А ти родом з центру Укра╖ни i такi стародавнi слова зна╓ш. Це ж потрiбно...

-- Гаразд, це все дрiбницi - таке слово чи не таке, -- махнула рукою Надiя. -- Головне питання залиша╓ться без вiдповiдi - скiльки Гена ще буде холостякувати?

-- Ну, я з тобою одружився, коли менi було приблизно стiльки ж, скiльки зараз i сину - менi практично було 29 рокiв.

-- А йому вже за 30 перевалило.

-- Ой, на якихось там пару мiсяцiв... -- розмова вiдбувалася наприкiнцi року. -- Прямо дуже вже за 30. Не 39 же, i навiть не 35.

-- Ще не хватало, щоб вiн у 39 чи 40 одружився, -- обурювалася мама об'╓кта розмови.

-- Заспокойся. Я гадаю, що вiн одружиться у найближчi 2-3 роки. А можливо, навiть наступного року. Адже дiвчина у нього ╓.

-- Я знаю, що ╓. Але вiн щось не збира╓ться нас з нею знайомити.

-- О! А оце дуже слушне зауваження. Надi╓, я гадаю, що не потрiбно на нього тиснути з тим одруженням. Ти краще ввiчливо попрохай його познайомити нас зi сво╓ю дiвчиною. Безневинне прохання. Але коли вже познайомить... ну, тодi видно буде.

-- А що! Ти, мабуть, ма╓ш рацiю. Так я в подальшому i вчиню.

-- Давай. Тiльки не перегни палку - ввiчливо i не дуже настирно.

-- Я це розумiю. Домовилися. А ти, у разi чого, пiдтримай мене.

-- Гаразд.

Так сплило ще пару мiсяцiв. Хто його зна╓, чи маминi перiодичнi прохання, чи то просто тому, що час настав, та вже в кiнцi лютого 2003-го року Геннадiй повiдомив батькам, що невдовзi познайомить ╖х зi сво╓ю нареченою. Вiн так i сказав - саме з нареченою, а не просто зi сво╓ю дiвчиною. I це безневинне слово дало Надi╖ такий заряд енергi╖... i надi╖ - куди ж Надi╖ без надi╖?

Зустрiч з Веронiкою - так звали наречену Геннадiя (батьки вже давно знали iм'я дiвчини) - була призначена на 9 березня. Цього року свято Мiжнародного жiночого дня припало на суботу, а тому був неробочим i понедiлок - цiлих 3 днi вiдпочинку. Отож 8-го березня вiдсвяткують свято у невеличкому сiмейному колi, а назавтра ще й з гостями - Веронiкою та мамою Надi╖. А ось ╖╖ батько Степан Федорович помер 4 роки тому, влiтку. Йому сповнилося на той час 77 рокiв - мiг би, мабуть, ще пожити. Так, помер вiн дещо ранувато, то далося йому взнаки наприкiнцi квiтня 1986-го року вимушене вiдрядження у Чорнобиль. Саме в честь свого батька Наталка i назвала свого сина, який народився у не╖ з Володею за 2 роки до того - у квiтнi 1997-го року (Степан Федорович встиг-таки побачити свого онука-тезку). Отож, невдовзi маленькому Стьопi виповниться вже шiсть рокiв - восени настане час йти йому до школи.

Що ж стосу╓ться само╖ Веронiки, то дружинi Iллi Михайловича подобалося iм'я сво╓╖ майбутньо╖ невiстки (чи вона ще стане нею? - та це залежало зовсiм не вiд батькiв Геннадiя). Надi╖ дуже подобалася й пiсня "Веронiка", яку так чудово спiвав бiлоруський вокально-iнструментальний ансамбль "Песняры" на чолi з Володимиром Мулявiним. В пiснi були такi проникливi слова (як на бiлоруськiй, так i на росiйськiй мовах):

Расьцi, ╝змацовывайся, дрэва,                       Расти, мой сад, зелёным вечно,

Як манумент жывы, ╝ставай                          Как монумент живой, вставай,

I к небу надпiс падымай,                                 И в небо надпись поднимай,

I к небу надпiс "Веранiка"...                             И в небо надпись - "Вероника"...

Чым боле сходзiць дзён, начэй,                      Чем больше дней от нас уйдёт,

Тым iмя мiлае вышэй...                                    Тем выше имени полёт!

Надi╖ також подобалося iм'я Анжелiка. Та то просто була дань модi ╖╖ молодостi, коли, починаючи з 1969-го року (Надя лише роком ранiше вийшла замiж), у кiнопрокатi СРСР з'явився французький серiал про Анжелiку. Всього у Францi╖ з 1964-го по 1968-й рiк було випущено 5 фiльмiв про Анжелiку, з яких до нашого глядача дiйшли лише 2 чи 3 у сильно порiзаному виглядi. Це була екранiзацiя авантюрного роману Анн i Сержа Голон (лiтературний псевдонiм сiмейно╖ пари Сiмони Шанже та геохiмiка, художника росiйського походження Всеволода Голубiнова). Хоча Серж займався лише iсторичним контекстом та матерiалами. А його iм'я на обкладинцi французького видання - це була вимога видавцiв, якi гадали, що так буде бiльш респектабельно, бо, мовляв, нiхто не повiрить, нiбито такий роман могла написати одна жiнка. Успiх мали й книжковi видання про Анжелiку - тiльки "Анжелiка, маркiза ангелiв" (перший роман з 13) видавалася в Росi╖, з 90-х рокiв, не менше п'ятнадцяти разiв. А в цiлому книги про Анжелiку розiйшлися тиражем бiльше 150 мiльйонiв. В Анжелiку були, мабуть, закоханi чи не всi жiнки СРСР; чарiвна красуня, яку грала Мiшель Мерсь╓, звичайно ж, подобалася i чоловiчiй половинi Радянського Союзу. Це була так би мовити епоха романтично-авантюрних романiв та ╖х екранiзацiй. Саме в цей же час, в липнi 1969-го року на 6-му Московському мiжнародному кiнофестивалi в СРСР в Центральному Будинку кiно вперше показали фiльм виробництва США "Вiднесенi вiтром". А в кiнотеатрах вiн став показуватися пiсля прем'╓ри фiльму з росiйським дубляжем у вереснi 1990-го року.

Та це були лише улюбленi iмена, а ось чи сподоба╓ться Надi╖ i сама дiвчина, так би мовити, вiзуально? I то навiть не так... Вона може бути й красунею, та чи вважатиме Надiя, що дiвчина пiдходить ╖╖ сину. Ось у чому запитання. Щоправда, зараз дiти (й особливо парубки) не питали згоди сво╖х батькiв на шлюб з конкретною претенденткою на дружину. Молодь тепер мало цiкавила думка батькiв стосовно ╖х дружини чи чоловiка. Та все ж... Якщо свекруха незлюбить свою невiстку, то всiм буде непереливки, навiть якщо молоде подружжя буде жити окремо вiд батькiв.

Та ось вже й вiдбулося заплановане знайомство з пасi╓ю сина. Зустрiч, як то кажуть, пройшла у теплiй i дружнiй обстановцi. I на перший погляд всi присутнi залишились задоволенi нею. Та то саме на погляд, а що про те думають самi присутнi... Щодо Iллi, то особисто йому в цiлому сподобалася дiвчина, але у такiй справi командував парадом не вiн. А тому наступного дня, коли Генка поспiшив на побачення зi сво╓ю коханою, вiн обережно почав розпитувати дружину про те, яке враження дiвчина справила саме на не╖.

-- Ну, що, Надiйка, як тобi дiвчина нашого сина? А можливо, й наша майбутня невiстка.

-- Не знаю. На личенько вона начебто й нiчого - не красуня, та все ж гарненька, скорiше навiть просто, як то кажуть росiяни, смазливенькая. Та якась вона маленька.

-- На зрiст, ти ма╓ш в виду?

-- Ну, так.

-- А ти сама така вже й висока? -- посмiхнувся Iлля.

-- Ну, трохи вища за не╖.

-- То ти навпаки, повинна проявляти у цьому питання свою солiдарнiсть, -- продовжував пiдсмiюватись над дружиною Iлля.

-- Так, згодна, я також не дуже висока, як для жiнки. Ось саме тому й не люблю коротунiв. Нема у мене в цьому питаннi з ними солiдарностi. Воно гарно, коли жiнка висока й струнка. Звичайно, не вища за свого чоловiка. А Веронiка вiд Генки чи не на голову нижча.

-- Ну, не на голову, не перебiльшуй. Та й просто вiн у нас доволi високий, тому й зда╓ться, що Нiка низька. Ти скажи, що ти просто заздриш високим та струнким жiнкам.

-- Зна╓ш що, Iлля!.. -- почала сердитись Надiя.

-- Все, все, замовкаю, -- жартiвливо пiдняв руки чоловiк. -- Гаразд. Нам з лиця нашо╖ невiстки воду не пити. Та й це все лише зовнiшнi фактори, а вони не такi вже й важливi. Головне, чи подоба╓ться тобi Веронiка в цiлому - як людина? Ну, у планi, наприклад, характеру. Вона, на мiй погляд, привiтна, скромна.

-- Ой, та при знайомствi з батьками свого майбутнього чоловiка кожна дiвчина буде виглядати привiтною i скромною.

-- Ну, можливо, ти й ма╓ш рацiю. Ну, а як тобi ╖╖ характер... Хоча, як його так одразу визначиш. То вiн вже проявиться в процесi подальшого спiлкування. Головне, як вона ставиться до нашого сина, чи щиро коха╓ його...

-- Та хто його зна╓. Мабуть, що коха╓. Геннадiй у нас видний хлопець, а тому це й не дивно. Менi не дуже подоба╓ться, що вона набагато молодша за Гену.

-- Отуди тобi! Вона молодша за нього лише на сiм рокiв, а точнiше на шiсть з половиною. Я теж вiд тебе старший, щоправда ти теж виходила за мене замiж у бiльш старшому вiцi.

-- Я вiд тебе молодша лише на 3 роки, а не на сiм.

-- Ну то й що. Веронiка ж не на 20 рокiв молодша за Генку, що зараз модно стало, навiть у жiнок. Он Пугачова на цiлих 18 рокiв старша вiд Кiркорова. До того ж, у них теж iсну╓ рiзниця у зростi, а також iнтелектi i навiть у смакових пристрастях. -- Iлля ще не мiг знати того, що через 8 рокiв у Алли Пугачово╖ вiдбудеться новий шлюб, на цей раз з Максимом Галкiним, i рiзниця у вiцi пiдскочить вже до 27 рокiв. -- А що жiнка лише на якiсь там 5-6 рокiв молодша за чоловiка, то це ж цiлком нормально. Що тебе не влаштову╓?

-- Ну, нехай буде й так. Але ж вона лише нещодавно закiнчила iнститут, лише два роки працю╓.

-- О, вона вже два роки працю╓. А ти, виходячи за мене замiж, лише рiк пропрацювала.

-- Так, але з поважно╖ причини. Бо я й довше вчилася, та ще й в iнтернатурi була. Та годi вже про роки мову вести. Спецiальнiсть у Веронiки теж не дуже-то престижна... Он, Генка працював i в Дорадчiй радi, i в "Берiнгерi", а зараз у нього вже своя фiрма. I справи йдуть нормально. А що Веронiка?

-- О, якi у тебе попити пiшли. Престижна спецiальнiсть, не престижна... А тобi подавай, щоб вона якимось мiнiстром працювала? Щоб саме вона забезпечувала родину? Надюша, я тебе не пiзнаю. Ти нiколи не була такою надто вимогливою й прагматичною.

-- Та я не вимоглива, i не вважаю, що саме дружина повинна забезпечувати сiм'ю. Просто я сподiвалася, що Нiка буде як би колегою, партнером нашого сина.

-- Але ж вона майже твоя колега.

-- Та яка там колега. Вона якийсь там аптечний провiзор.

-- Ач ти яка - якийсь там... Знову у тебе якась зневага. До того ж, вона клiнiчний провiзор, -- уточнив Iлля. -- Отож професi╖ у вас близькi. Вона тебе забезпечу╓ лiками, а ти вже лiку╓ш. I вона, мабуть, про лiки зна╓ набагато бiльше, нiж ти. Та й самих лiкiв теж зна╓ набагато бiльше.

-- Ой, Iлля, не починай. Те ж менi всезнайка. Ми, як навчались у медiнститутi, недолюбляли провiзорiв.

-- Угу, зрозумiло. Ви вища раса, а вони - нижча.

-- Нi, так ми, звичайно, не вважали. Я навiть не знаю, чому помiж нами були такi вiдносини. Воно так здавна склалося, хоча iнститути у нас були рiзнi. Я за Веронiку кажу у тому планi, що яка з не╖ пiдмога Геннадiю? Основний заробiток в сiм'╓ буде саме вiн забезпечувати.

-- I що? Таке часто бува╓. Менi мiй батько розказував, що його тато, мiй дiд теж утримував свою сiм'ю самостiйно - моя бабуся була звичайною санiтаркою. Але на навчання мого батька вiн коштiв не жалiв, i виучив його таки. А у мо╓╖ мами теж було лише 4 класи освiти, до того ж царсько╖ приходсько╖ школи. Але ж мо╖ тато й мама виростили, виховали й вивчили 10 дiтей.

-- Ну, гаразд, вибач. Тебе i твою родину я не хотiла зобижати. Я просто гадаю, що з часом Нiка, побачивши, що Генка нормально заробля╓, взагалi перестане працювати.

-- Ну то й що? -- майже повторив сво╓ попередн╓ запитання чоловiк. -- Я тобi теж не раз пропонував кидати роботу. Я в змозi й сам забезпечувати нашу родину, тим паче, що вона поступово зменшу╓ться - дiти вiддiляються вiд нас. Невдовзi ми у цiй квартирi будемо лише вдвох мешкати. Але це закон життя, а воно невблаганне i нелегке. Американський фiлософ i письменник iспанського походження Джордж Сантаяна - вiн помер в серединi минулого столiття - так казав про нього: "Життя не видовище i не свято, життя - важке заняття".

-- Ну, то, мабуть, так.

-- А все ж, до слова. Чому ти й зараз не хочеш полишити роботу? Адже ти могла зробити це ще пару рокiв тому - при настаннi пенсiйного вiку.

-- Не хочу я йти з роботи. Як тiльки я полишу роботу, я одразу перетворюсь на стару бабу. Менi потрiбно постiйно бути у товариствi, щоб я також постiйно слiдкувала за собою. А що, я вдома так вже буду за собою слiдкувати? Для кого, для чого?

-- Для мене, для дiтей, -- усмiхнувся Iлля.

-- А, ви вже звикли до мене у любому виглядi. Я що, буду щоденно робити макiяж, а потiм розгулювати по кiмнатам, нi, скорiш за все по кухнi у старому халатi та стоптаних капцях? Дякую за таку перспективу. Я ще рокiв з десять попрацюю. Менi також ще потрiбнi якiсь позитивнi емоцi╖. А вдома якi емоцi╖? Нi, вони теж бувають, -- посмiхнулася Надiя. -- Як ми почина╓мо гризтися з тобою. Та то зовсiм не тi емоцi╖.

-- Ну, по статусу, -- й собi посмiхнувся Iлля, -- ти однак вже баба. Я маю на увазi бабуся, адже у тебе вже онук ╓. А за виглядом тобi ще дуже далеко до старо╖ баби. Ти й справдi чудово вигляда╓ш.

-- Хм, дякую за таку оцiнку, -- вдоволено посмiхнулася Надiя. -- Отож я i надалi буду намагатися пiдтримувати такий вигляд. Так що про мою роботу можемо не сперечатися. А ось про роботу нашо╖ невiстки...

-- Все нормально, Надюшо. Навiть, якщо в майбутньому Нiка полишить роботу. А вона ╖╖ таки полишить, хоча б тимчасово, коли у нас новi онуки з'являться. Та й взагалi, якщо чоловiк в змозi утримувати сiм'ю, то це ж прекрасно. Жiнка в першу чергу - це господиня й мати, а ще любляча дружина. Ось 3 головнi iпостасi жiнки, на мiй погляд. А робiтниця - це все вiд радянсько╖ "фемiнiзацi╖", а точнiше "антифемiнiзацi╖" - вiд тих уявних рiвних правах i можливостях для жiнок та чоловiкiв у суспiльствi. Жiнки досягли-таки рiвноправ'я, та чим це скiнчилося?.. О, до речi стосовно цi╓╖ рiвностi жiнки й чоловiка, особливо у роботi. Ти зна╓ш, ╓ така росiйська дитяча поетеса Наталiя Волкова, лауреат престижно╖ лiтературно╖ премi╖ iменi Сергiя Мiхалкова. Вона зростала настiльки полiтизованою дитиною, що ще у 2-му класi - це було у 1985-му роцi - написала такi вiршi:

О, русская женщина! К чему ты стремилась?

К чему ты рвалась? И чего ты добилась?

Была ты нежнейшей, любимой такой,

Знавала балы, обожала покой.

Детей ты ласкала, любила цветы...

К чему ты стремилась, желала что ты?

Хотела ты равенства... Что же теперь? -

Буришь ты асфальт у парадных дверей.

-- Ой, як же здорово вона написала! -- Надiя навiть хлопнула у долонi. -- Браво! Все так i ╓. Зараз iз-за цi╓╖ фемiнiзацi╖ жiнки дiйсно працюють на самих важких роботах.

-- Це точно, -- розсмiявся Iлля. -- ╢ з цього приводу ще один наочний приклад, я сам тому свiдок. Коли я був останнього разу у себе в селi, то як звичайно, намагався походити по всiх його куточках, згадати дитинство. Був я i в колгоспi, не на полях, а проходив бiля комори. I там жiнки тягали якiсь мiшки, i на вигляд доволi важкi. Я здивувався й запитав першого зустрiчного колгоспника-мужика: "Що ж ви сво╖х жiнок не жалi╓те, чому ж ви ╖м не допоможете тi мiшки тягати?" I ти зна╓ш, що вiн менi вiдповiв:

-- Не знаю, -- посмiхнулася Надiя. -- Але вiдчуваю, що якусь дурницю.

-- Та ти зна╓ш, то якраз не дурниця, то, скорiш за все, саме така мужицька фiлософiя. I тi колгоспнi мужики вважають, що вони мають рацiю. Так ото, вiн менi на повному серйозi вiдповiв: "Я що, баба? - мiшки тягати. Ще чого". Отака фiлософiя, Надю.

-- Так, сувора мужицька фiлософiя. Та я вже навiть не знаю - це фемiнiзацiя чи жорсткий патрiархат?

-- Я теж цього не знаю. Та це реалi╖ нашого сьогодення. Чоловiки не хочуть йти на важку роботу, навiть якщо там дуже гарно платять. Краще за меншi грошi у якiйсь конторi стiлець сво╖м задом протирати. Розлiнилися вже вкрай... Хоча, що я кажу, я й сам тi стiльцi протираю. Отакi то справи... Так що давай краще повернемося до розмови про те, що дружина може й не працювати. Я тобi ось що скажу - якщо жiнка в родинi любляча дружина i мати, а також чудова господиня, то це дорогого кошту╓.

Iлля не знав, що зараз вiн майже повторив слова, якi майже сторiччя тому промовляв сво╖м односельчанам його дiд Лаврентiй Iванович: "Гарна господиня i турботлива мати дорогого стоять. Та так на Русi здебiльшого i було - добрий ╜азда повинен сам забезпечувати свою родину".

А далi бесiда поступово котилася до свого завершення. Надiя вже була не такою категоричною у сво╖х судженнях. Та Iлля й бачив, що насправдi дружинi дiвчина теж сподобалася, то його половинка просто не хоче так просто змиритися, що, можливо, невдовзi ця поки що ще чужа дiвчина зможе забрати у не╖ ╖╖ любиме дитя - хоча й 30-рiчне, та для матерi однак дитя. Ото ж Надiя трохи, як то кажуть, i комизиться - ревну╓. Та, як виявилося у дружини залишилося й сво╓ одне не з'ясоване запитання.

-- Так, гаразд. Ми багато балака╓мо, а я так i не зрозумiла, -- глянула в очi чоловiковi Надiя, -- збира╓ться Гена одружуватися чи нi?

-- А невже ти чекала, що це вирiшиться пiд час нашого знайомства з дiвчиною? На подiбних зустрiчах такi питання зазвичай не пiднiмаються. Чи ти хотiла, щоб твiй син при нас признався дiвчинi у коханнi й запропонував ╖й свою руку й серце? А може, -- розсмiявся Iлля, -- щоб Веронiка попросила у нас руку й серце Генки. Але ж це ма╓ робити саме хлопець - просити руку й серце дiвчини у ╖╖ батькiв.

-- Iлля, не роби з мене дуру. А то я цього не знаю. Просто я гадала, що син скаже, наприклад таке: "Знайомтеся, мама й тато. Це Веронiка, ми з нею невдовзi укладемо шлюб". Або щось подiбне скаже. Таке ж могло бути. I нiчого надзвичайного у цьому не було б. А зараз сиди й гадай, чи це все у них серйозно. Чи то просто розваги? I скiльки ж часу Генка ще буде ходити бурлакою?

-- Та одружиться вiн невдовзi, як я тобi вже казав. А ось чи саме на Веронiцi, я й не знаю. У хлопцiв бува╓ таке - сьогоднi одна дiвчина, а завтра iнша. Хоча, навряд би вiн знайомив нас саме з Веронiкою. Чи нехай приведе якусь iншу дiвчину? -- хитро поглянув на дружину Iлля.

-- Нi, нi, -- одразу заперечила Надiя. -- Нехай вже буде Веронiка. ╥╖ ми вже хоча б трохи зна╓мо. А то невiдомо, кого вiн може привести.

I з тако╖ вiдповiдi дружини Iлля остаточно усвiдомив, що його помисли були цiлком вiрнi - насправдi Надi╖ теж сподобалася Веронiка. А всi ╖╖ сумнiви чи капризи то просто материнськi ревнощi.

А ось сестрi Геннадiя Наталi╖ однозначно сподобалася ╖╖ невiстка - майбутня дружина брата. Веронiка була на 3 роки молодша за не╖, а тому Наталка в подальшому як би взяла ╖╖ пiд сво╓ крило, пiд свою опiку, намагаючись допомогти тiй краще увiйти в нову сiм'ю. Наталя була доброю людиною, а також дуже тонкою музичною i поетичною натурою. Вона навiть пару рокiв тому присвятила сво╓му брату такi вiршованi рядки:

Скажи, чому полишив ти акордеон?

Як жаль, нема ефекту бумеранга -

Як би ж то повернути час, як дивний сон,

Ти грав би зараз так, як гра╓ Дранга.

Петро Дранга (його батько за нацiональнiстю грек) був молодим - на момент першо╖ зустрiчi Золотаренкiв з Веронiкою йому виповнилося лише 19 рокiв - росiйським акордеонiстом i спiваком. У 1996-му роцi вiн став лауреатом VI-го Московського вiдкритого конкурсу акордеонiстiв, а в жовтнi того ж року ще й лауреатом Мiжнародного конкурсу акордеонiстiв в iталiйському мiстi Кастельфiдардо. Далi були iншi конкурси, на яких Дранга займав першi мiсця. У 1999-му роцi Дранга отримав звання лауреата на VII-му Московському вiдкритому конкурсi, пiсля чого (у 15-лiтньому вiцi) почав працювати в концертах Росiйського Фонду культури. Як тiльки Наталiя Золотаренко побачила Петра на екранах телевiзора, вона одразу була зачарована його вiртуозною грою на акордеонi.

Чому Наталiя нагадала Геннадiю саме про Петра Дрангу? Справа у тому, що ╖╖ брат у старших класах у вiльний вiд школи час був постiйно чимось зайнятий. Батьки намагалися дати сину всебiчний розвиток, а також чимось вiдволiкти Генку вiд впливу вулицi - а у столицi рiзних, у тому числi i не дуже при╓мних спокус було досить багато. Отож Геннадiй то ходив у басейн на плавання, то у музичну школу саме по класу акордеону (вибiр самого сина), то у групу бальних танцiв. Музичну школу вiн закiнчив успiшно i непогано грав на акордеонi - а батьки купили йому доволi престижний i дорогий акордеон вiдомо╖ провiдно╖ нiмецько╖ фiрми "Weltmeister". Навiть закiнчивши музичну школу, Генка перiодично грав вдома на акордеонi - у сво╓ задоволення, пiдбираючи мелодi╖ улюблених пiсень (у музичнiй школi була лише, так би мовити, обов'язкова програма). Та як тiльки-но вiн закiнчив школу й поступив в iнститут, вiн вже акордеон не брав до сво╖х рук, навiть на канiкулах. Отож сестра сво╖ми вiршами й нагадувала брату про таке чудове й при╓мне дозвiлля.

Iз того, що Наталiя стала опiкуватися сво╓ю невiсткою, можна зробити лише ╓диний висновок - ╖╖ молодший брат таки одружився на Веронiцi. Саме так воно й сталося - сповнилися сподiвання Iллi i особливо Надi╖, у сина нарештi утворилася й своя сiм'я. I весiлля не довелося так вже довго чекати. Воно вiдбулося на самому початку лiта цього року, у червнi. Лiтнiй вiдпочинок молоде подружжя планували провести вже разом, до того ж здiйснивши весiльну подорож до яко╖сь поки що невiдомо╖ ╖м, але привiтно╖ для тако╖ справи кра╖ни. Кошти для цього молодий глава невеличко╖ поки що родини завчасно наготував.

Весiлля вiдбулося в одному iз затишних столичних кафе. Гостей на ньому було пiд 100 чоловiк. Все пройшло гарно й весело. Було багато вiдеозйомок (буде що колись подивитися молодятам, а можливо, й ╖хнiм дiтям), а також оригiнальних поздоровлень i тостiв. Не вiдстала у цьому планi й сестра Геннадiя. Сво╓ досить розширене привiтання на адресу молодих вона ще й завершила особисто братовi у вiршованiй формi:

Дружинi квiти, подарунки ти дари,

Слова при╓мнi ти частiше говори.

Нехай в родинi згода процвiта╓,

Кохання й щастя я тобi бажаю!

Пiсля цього вона ще й завершила сво╖ вiршi фразою з японсько╖ народно╖ мудростi: "Одне добре слово може зiгрiвати три зимовi мiсяцi".

Коли ж весiлля нарештi закiнчилося, то молоде подружжя по╖хало не до квартири батькiв Геннадiя, а у сво╓ власне помешкання. Нi, не у власну квартиру, а зняту з мiсяць назад (i трохи по сво╓му обладнану) молодим чоловiком однокiмнатну квартиру, де подружжя й провели свою першу шлюбну нiч. А ось вже пiд кiнець цього року Геннадiй повинен був зробити перший внесок за свою власну квартиру у багатоповерхiвцi, будiвництво яко╖ повинно розпочатися навеснi наступного 2004-го року.


* * *


У свою весiльну подорож Геннадiй з Веронiкою вiдбули у Туреччину, де була безлiч чудових мiсць для вiдпочинку. А ось Iлля з Надi╓ю меж сво╓╖ кра╖ни не полишали, хоча також гарно вiдпочили на морi - на кримському узбережжi. Там вони у пансiонатi познайомилися з сусiдами по кiмнатам на прiзвище Полiщук, з якими й проводили частину свого часу - вдвох за довгi роки подружнього життя вже мабуть чи не все перебалакано, а тому цiкаво поговорити й з iншими, до тi╓╖ пори незнайомими тобi особами. Тi завжди розкажуть щось таке, про що ти до сих пiр не чув. Тим паче, що як виявилося, сусiди теж були киянами.

А розмови Iллi Михайловича з Тихоном Васильовичем - так звали сусiда по пансiонату - й справдi були цiкавими. Та головне, що вони надихнули Золотаренка на одну доволi неочiкувану думку, на яку вiн до того часу не особливо звертав увагу, а точнiше просто не придiляв ╖й тi╓╖ само╖ належно╖ уваги. А вiдбулося це наступним чином.

Як виявилося, сусiд Золотаренкiв працював заступником начальника одного iз ки╖вських трамвайних депо, тобто вiн також був iнженером-механiком - отже чоловiкам теми для розмов знайти було не так вже й важко. I одна з розмов сусiдiв по кiмнатам виявилася дуже цiкавою i корисною саме для Золотаренка. Хоча, як потiм з'ясував для себе Iлля Михайлович, у Полiщука були певнi прогалини стосовно рiзних вчених ступенiв та звань. Та воно й не дивно - у нього була своя сфера знань, а iнститут (транспортний) вiн закiнчив вже давно - i з викладачами ВНЗ теж давно не спiлкувався. Отож Тихон Васильович дуже зрадiв, коли дiзнався, що мiсцем ╖х постiйного мешкання ╓ одне й те саме мiсто - столиця Укра╖ни. Вiн почав розпитувати Золотаренка про його роботу, i досить-таки детально, дуже цiкавився й регалями спiврозмовника.

-- Отже, ви завiдувач кафедрою, отож, мабуть, доктор наук чи професор?

-- I те й iнше.

-- Так, я пам'ятаю, що таке може бути. Хоча вже трохи пiдзабув всi тi iнститутськi ранги - доценти, доктора, професори... А ще рiзнi там академiки, член-кори (скорочено вiд член-кореспондент).

-- Ну, членiв-кореспондентiв у вищих навчальних закладах не так вже й багато. А ось академiкiв ста╓ все бiльше. Я й сам академiк Iнженерно╖ Академi╖ наук.

-- Зачекайте... А як це академiкiв бiльше, нiж членiв-кореспондентiв? Адже академiк, наскiльки я знаю, вище звання, нiж у тих же член-корiв. То чому ╖х бiльше? Менi зда╓ться ма╓ бути навпаки. Адже з числа член-корiв не кожен, мабуть, ста╓ академiком.

-- Коли це стосу╓ться академiкiв i членiв-кореспондентiв Нацiонально╖ Академi╖ Наук Укра╖ни, то це дiйсно так, у цьому ви ма╓те рацiю. Але зараз ╓ вже багато галузевих Академiй, вони теж як би знаходяться пiд крилом НАН Укра╖ни, але вони за рангом нижчi. I у них членiв-кореспондентiв нема╓, а ╓ лише академiки. Тому ╖х зараз i бiльше. Ось тiльки статус академiкiв НАН Укра╖ни i галузевих академiй рiзний. Щоб зрiвнятися з першими галузевим академiкам i потрiбно спочатку стати членами-кореспондентами НАН Укра╖ни. Та то непроста справа.

-- Ага, он воно що. Дякую за роз'яснення. Отже й ви малий академiк, тобто академiк Мало╖ Академi╖ наук? Я щось чув i про такi Академi╖.

-- Нi, не Мало╖ Академi╖ наук, а саме галузево╖ Академi╖.

-- А що це не одне й те саме? -- здивувався Полiщук. -- Ви ж самi сказали, що за рiвнем вони нижчi вiд Академi╖ Укра╖ни.

-- Так, нижчi, -- посмiхнувся Iлля Михайлович. -- Я маю на увазi фаховi Академi╖. Нижчi на щабель чи на два. А ось Малi Академi╖ наук нижчi ще, мабуть, що на 10 щаблiв.

-- Як то? Нiчого не розумiю.

-- Я вам зараз поясню. Iснують i фаховi Академi╖, i Малi Академi╖. Фаховi Академi╖ працюють над науковими питаннями кожна у сво╖й галузi.

-- Так, це я зараз зрозумiв. А тодi над чим же тодi працюють Малi академi╖?

-- А Малi Академi╖ - це, так би мовити, дитячi Академi╖, тобто Академi╖, якi створенi для талановито╖ молодi: школярiв, студентiв. Мала академiя наук Укра╖ни - це загальнодержавний науково-громадський проект, який спрямований на пошук, пiдтримку, сприяння творчому розвитку обдарованих, здiбних до науково╖ дiяльностi учнiв, школярiв, студентiв. Мала академiя наук Укра╖ни була створена i розвива╓ться пiд керiвництвом Мiнiстерства освiти i науки Укра╖ни за участю, звичайно, також Нацiонально╖ академi╖ наук Укра╖ни та ╖╖ науково-дослiдницьких iнститутiв, а також вищих навчальних закладiв усiх регiонiв Укра╖ни. Мала Академiя наук Укра╖ни була створена не так вже й давно - у 1995-му роцi.

-- Он воно що. А я-то гадав, що Малi академi╖ наук i ╓ галузевими. Хоча у мене ╓ знайомi, якi мiркують так само, як i я. У нас так тих академiкiв i називають - малi академiки. А воно, виявля╓ться, невiрно це. Отож вiдстав я вiд життя. Потрiбно буде менi друзям все розтолкувати. У мене ╓ навiть знайомий член-кореспондент Академi╖ Укра╖ни, та я з ним розмови про фаховi чи Малi Академi╖ нiколи i не вiв. I багато школярiв чи студентiв працюють в цих Малих Академiях?

-- Я вам цього точно не скажу, бо не цiкавився цим питанням. Чув кра╓м вуха, що сьогоднi понад 250 позашкiльних закладiв рiзних типiв визначенi органами освiти базовими з органiзацi╖ дiяльностi Малих Академiй наук Укра╖ни. Навчально-виховний процес в цих Академiях буду╓ться таким чином, щоб учнi, студенти могли самостiйно стати практикувати у позашкiльнiй дiяльностi для здобуття нових й додаткових знань, вмiнь та навичок.

-- Зрозумiло, -- неспiшно простяг Тихон Васильович. -- Отож то дитячi Академi╖. А ви ╓ членом галузево╖ Академi╖. А ви не збира╓тесь ставати академiком велико╖, чи як там основно╖ Академi╖ наук Укра╖ни? Адже, я так зрозумiв, що то значно вищий рiвень, а отже це престижнiше.

-- Ой, Тихоне Васильовичу, -- засмiявся Золотаренко, -- то дуже й дуже непроста справа. Академiками НАН Укра╖ни стають одиницi. До того ж, спочатку потрiбно, щоб тебе обрали членом-кореспондентом.

-- А хiба це теж дуже складно? Менi iз розмов зi знайомим членом-кореспондентом зда╓ться, що це значно простiше. Ну, так я зрозумiв.

-- Ви зна╓те, -- тепер вже повiльно тягнув Золотаренко, -- я цим питанням не особливо й цiкавився. Принаймнi до нашо╖ з вами розмови.

-- О, то наша розмова недаремна, -- зрадiв Полiщук. -- А ви тепер поцiкавтесь. Можливо, ви вже ма╓те право стати тим же членом-кореспондентом. А скiльки часу ви вже ╓ академiком тi╓╖ вашо╖ галузево╖ Академi╖ наук?

-- Скiльки часу?.. Та вже майже вiсiм рокiв, з 1995-го року. Точнiше, 8 рокiв буде восени.

-- Ну, не так вже й мало. За такий час вiйськовi можуть отримати навiть 2 черговi звання. А у вас, вчених, я так зрозумiв, все побудовано на тому ж принципi - новi звання, ступенi. То чому б вам не пiдвищити сво╓ звання.

-- Хм, ну ви мене й загнали у тупик. Я й не думав над цим питанням... Нi, неправду кажу - розмiрковував я ранiше над цим питанням, я маю на увазi про звання академiка, i навiть академiка НАН Укра╖ни. А ось про члена-кореспондента, про цю промiжну ланку, помислiв у мене чомусь не було. Отримав звання академiка Iнженерних наук i заспоко╖вся. Перестав розмiрковувати над подiбними питаннями, перестав мрiяти... I це моя помилка - мрiяти завжди потрiбно.

-- О, це вiрно! Отож, повертайтеся знову обличчям до цього питання, -- посмiхнувся Тихон Васильович. -- I я щиро зичу вам успiхiв!


* * *


Повернувшись пiсля вiдпочинку на морi додому, Iлля Михайлович серйозно замислився. Несподiване знайомство в Криму призвело до якогось сумбуру у його душi. Полiщук, мабуть, мав рацiю - чому Золотаренко застиг на мiсцi, а не руха╓ться далi? Що, ним опанувало запаморочення вiд успiхiв? Так успiхи поки що не такi вже й значнi - академiкiв фахових Академiй наук щорiчно обирають чимало. А ось академiкiв НАН Укра╖ни... А до цього звання потрiбно зробити ще один ой який серйозний крок - стати членом-кореспондентом НАН Укра╖ни. А Iлля чомусь не цiкавився як же ним стати. Зайнятий роботою на кафедрi, перiодичним вiдвiдуванням заводу верстатiв-автоматiв iм. М. Горького та домашньою вечiрньою роботою з написання наукових та методичних книжок i статей, вiн постiйно вiдкладав це питання на бiльш пiзнiй час. Але ж пройшло вже мало чи не 8 рокiв, то потрiбно ж щось нарештi робити.

I Золотаренко почав з'ясовувати - хоча й теж без надмiрного поспiху - питання про те, що необхiдно (якi документи, матерiали) для присво╓ння академiчного звання члена-кореспондента. За видатнi заслуги в науцi доктор наук, професор може бути обраний членом-кореспондентом Академi╖ наук. Те що, обрання членом-кореспондентом - це перший крок до звання академiка НАН Укра╖ни, Iлля добре знав, але не знав само╖ процедури цього обрання. I ось що йому вдалося дiзнатися. Це академiчне звання надавалося вченому, обраному загальними зборами Академi╖ до ╖╖ складу, яке проходило у вiдповiдному вiддiленнi Академi╖, а потiм загальнi збори Академi╖ наук повиннi були ще й затвердити його обрання. Але члени-кореспонденти брали участь в дiяльностi Академi╖ без права ухвального голосу з деяких кадрових та органiзацiйних питань (на вiдмiну вiд дiйсного члена академi╖), вони не брали участi в академiчних засiданнях та iнших справах, але виступали в ролi "запасного складу" - для поповнення рядiв майбутнiх академiкiв. Ця процедура практикувалася в кра╖нах СНД i деяких iнших кра╖нах. Право на висування кандидатiв у члени-кореспонденти за видатнi успiхи в розвитку науки мали науковi заклади, громадськi органiзацi╖ й навiть окремi особи.

Та це все були загальнi вiдомостi, а ось конкретики не було - наприклад, скiльки i яких публiкацiй ма╓ мати претендент на це звання. I з'ясування цього питання зайняло значно бiльше часу. Багато з тих, до кого звертався Iлля Михайлович, лише здвигали плечима - вони й самi цього не знали. Нарештi одна обiзнана людина пояснила Золотаренку, що такi питання вирiшуються iндивiдуально у кожному конкретному випадку. При цьому немаловажне значення буде мати хто (яка органiзацiя) i яке представлення зможе подати на здобувача цього звання - як грамотно, якiсно вона розпише всi заслуги претендента.

У Золотаренка було 2 варiанта подачi представлення - вiд iнституту i вiд Академi╖ Iнженерних наук. Спочатку Iлля прозондував ╜рунт в iнститутi, потiм в Академi╖. I там, i там йому напряму не вiдмовили, але й не пообiцяли твердо цього зробити. I це було зрозумiло, оскiльки iснувала конкуренцiя (здорова i нездорова), а також пряма заздрiсть - академiчне звання члена-кореспондента НАН Укра╖ни дуже вже привабливо звучало. I Золотаренко зрозумiв, що йому довго доведеться чекати представлення. Можна було заручитися пiдтримкою i однi╓╖, але дуже вiдомо╖ та впливово╖ особи. Але де ╖╖ шукати? Ну, не турбувати ж з цього питання колишнього ректора iнституту Петра Таланчука. Зараз вiн очолював створений ним же (у 1998-му роцi) вищий навчальний заклад недержавно╖ форми власностi - Вiдкритий мiжнародний унiверситет розвитку людини "Укра╖на". Отож Iлля Михайлович махнув на цю свою витiвку рукою - навряд чи щось з цього вийде. I одразу заспоко╖вся, хоча сум на серцi залишився.

Та вже навеснi 2004-го року вiн отримав несподiвану допомогу вiд людини, вiд яко╖ не чекав цього, яка була абсолютно не впливова у подiбних питаннях. I такою людиною був Володимир Сергiйович Пащенко - та особа, з якою далекого 1978-го року Золотаренко одним iз перших познайомився на кафедрi (одночасно з Марi╓ю Малишко). Зараз Володимир Сергiйович був вже доктором наук. Вiн знав, та й iншi члени кафедри також, чого у цей час домагався Золотаренко. Знав також, вже iз уст самого Iллi Михайловича, що у цьому питаннi у того виникли серйознi проблеми. Так, впливовою людиною у вищих наукових колах кра╖ни Пащенко не був, але саме вiн допомiг Iллi Михайловичу, якого поважав, сво╓ю пiдказкою. Спочатку вiн запитав завiдувача кафедрою:

-- Iлля Михайловичу, а ви як i ранiше пiдтриму╓те контакт з вашим колишнiм заводом? -- на кафедрi практично всi знали i цю вiху в трудовiй iсторi╖ свого керiвника. Та й книги, якi були написанi завiдувачем кафедрою за сприяння заводу верстатiв-автоматiв теж були у всiх на виду.

-- Так, звичайно, пiдтримую, -- безтурботно вiдповiв Золотаренко.

-- То чому б вам не звернутися за представленням на звання член-кора саме туди. Навряд чи вони вам вiдмовлять, адже ви стiльки наукових книжок видали стосовно ╖х верстатiв. Ви ж з ними, як я розумiю, у дуже добрих вiдносинах. Крiм того, ви сво╖ми книгами теж рекламу╓те ╖хню продукцiю у всьому свiтi. Тому вони мають написати на вас дуже мотивоване представлення. А такому впливовому представленню навряд чи вiдмовить будь-яка академiя, навiть закордонна.

-- Оце тобi так! -- Iлля витрiщив на Пащенко сво╖ очi, якi ледь не повилазили з орбiт. -- Як же я й сам про це не подумав. А ти, Володимир Сергiйович, мабуть, ма╓ш рацiю. Ну, ти й молодець! Дякую тобi за таку щедру пiдказку. Я й справдi спробую звернутися до керiвництва заводу з даного питання.

-- Та нема╓ за що, -- посмiхнувся Пащенко. -- Удачi вам, я щиро вам цього бажаю. Адже це також i престиж нашо╖ кафедри, якщо на нiй буде працювати дiйсний член-кореспондент нацiонально╖ академi╖ наук Укра╖ни.

Буквально через кiлька днiв Iлля Михайлович навiдався на завод верстатiв-автоматiв i переговорив на цю тему з Головним iнженером заводу, з яким вже давно був знайомий. I йому пообiцяли допомогти - це був також престиж i самого заводу, який випустив у свiт такого вченого.

I побажання Володимира, i сподiвання Iллi згодом таки збулися - наприкiнцi травня на кафедрi дiйсно вже працював член-кореспондент нацiонально╖ академi╖ наук Укра╖ни Золотаренко Iлля Михайлович. А йому в серединi серпня виповнялося 65 рокiв - гарний дарунок до такого дня.


РОЗДIЛ 30


Мрi╖ збуваються


В серединi осенi наступного року Iлля Михайлович отримав запрошення на день народження вiд людини, яку дуже поважав, а тому аж нiяк не мiг вiдмовитись разом вiдсвяткувати його особисте свято. 21-го жовтня виповнялося 85 рокiв Миколi Васильовичу Семенову. Вiн пiсля свого 75-рiччя й справдi пропрацював на кафедрi ще 5 рокiв - умовили-таки. Але гучно вiдсвяткувавши всi╓ю кафедрою у ресторанi наступнi сво╖ ювiлейнi 80 рокiв, Семенов все ж полишив працю в iнститутi, пiшов на заслужений вiдпочинок.

Зараз же свiй черговий ювiлей вiн святкував вдома у компанi╖ близьких родичiв та друзiв. Зi сво╓╖ колишньо╖ кафедри вiн запросив одного лише Золотаренка (з дружиною), якого також вза╓мно поважав. Його день народження припадав цього року на п'ятницю, отож святкування було призначене на суботу. Звичайно ж, Iлля та Надiя у цей день сво╓часно прибули до ювiляра. Було помiтно, що Семенов постарiв за цей час, хоча зараз i бадьорився. На перший погляд, як на сво╖ роки, виглядав вiн досить непогано, хоча iз розмов виявилося, що прихворю╓, та це було й не дивно, адже у його вiцi iсну╓ жарт: якщо ти прокинувся, а у тебе нiчого не болить, то перевiр чи ти ще взагалi живий. Посидiли за столами хазя╖ та гостi дуже добре, та й довгенько. Коли ж гостi почали розходитись, то Микола Васильович попрохав затриматись на кiлька хвилин пару Золотаренкiв. А коли ж вони вже залишилися на самотi, звернувся до свого колишнього колеги:

-- Iлля Михайловичу, у вас на завтра ╓ якiсь серйознi плани?

-- Та нi, -- посмiхнувся Золотаренко, -- пiсля такого застiлля плани лише однi - вiдпочити.

-- То добре. Вiдпочинете. Та я хотiв би трохи часу вiдпочити разом з вами. Поговорити, дiзнатися кафедральнi новини та й вашi. Ви ж розумi╓те, що за столом я не мiг розмовляти лише з вами, а перекури були недовгими. Та й я, як хазя╖н дому, повинен був придiляти увагу всiм гостям.

-- Розумiю. Гаразд, я не заперечую. I де ми завтра зустрiнемося?

-- Та у мене ж.

-- Нi, вашiй дружинi пiсля такого свята також вiдпочивати потрiбно. Тим паче, що то у вас було свято, а вона намоталася добряче за попереднi днi. Давайте зустрiнемося у якомусь парку, посидимо на лавочцi, чи пройдемося - ото й порозмовля╓мо.

-- Хм, ви, мабуть, ма╓те рацiю. Хоча бабине лiто вже й закiнчилося, та надворi поки що тепло. Отож можна трохи й прогулятися. Гаразд, тодi давайте зустрiнемося на виходi з метро "Унiверситет" - вам до нього зручно добиратися, а я живу поруч, -- Семенов жив у будинку на проспектi Шевченко (на розi з вулицею Михайла Коцюбинського) - трохи вище вiд пам'ятника Щорсу. -- Ви ж поки що молодий, так що уважте старого. А там спустимося у ботанiчний парк, або прогуля╓мося до унiверситетського парку, до нашого Тараса.

-- Та який я там молодий, -- покачав головою Золотаренко, -- минулого року вже 65 виповнилося. Та я пристаю на вашу пропозицiю.

-- Ну, 65 - це не 85. О! До речi, поздоровляю вас з присво╓нням академiчного звання члена-кореспондента нацiонально╖ академi╖ наук Укра╖ни. Ви ж його якраз у минулому роцi i отримали.

-- Дякую. А звiдки ви зна╓те?

-- Сорока на хвостi принесла. ╢ у мене сво╖ iнформатори.

-- То тi ж iнформатори, мабуть, просвiщають вас i у справах кафедри?

-- ╢ трохи, але замало. Так що краще дiзнатися все з перших уст. Отож, давайте зустрiнемося о 12-й годинi. Вам теж зранку вiдпочити потрiбно.

-- Згоден.

-- Тодi все. Не буду вас затримувати, бо вам ще на "Нивки" добиратися потрiбно. Всього вам найкращого. I в першу чергу вам, Надiя Степанiвна, -- повернувся вiн до супутницi гостя, -- ма╓те чудовий вигляд. Так тримати! -- не втримався, щоб не вiдпустити комплiмент дружинi Золотаренка господар квартири.

-- Дякую, Миколо Васильовичу, -- посмiхнулася Надiя. -- I до побачення! А я завтра обов'язково вижену чоловiка на побачення з вами, якщо вiн забуде про нього.

-- До побачення! -- попрощався з Семеновим i Iлля. -- До завтра!

Назавтра все вiдбулося так, як то спланували чоловiки (дiди вже). Ось тiльки вони - за пропозицi╓ю Золотаренка - не стали спускатися, у ботанiчний сад, а неспiшно потопали в сторону шевченкiвського парку. Iлля Михайлович гадав, що так буде краще, тому що назад Семенову доведеться дряпатись нагору. Та Iлля Михайлович не дуже добре знав цей район, адже вiд нижньо╖ частини ботанiчного саду iменi Академiка Фомiна до бульвару Шевченка (саме до пам'ятника Щорсу) можна було пройти вулицями В╓трова (пiзнiше вона стане Назарiвською) та Комiнтерну (через 4 роки отрима╓ назву Симона Петлюри) - i це було б, мабуть, значно простiше. Та отож пiшли вони саме до пам'ятника Шевченко, спiлкуючись дорогою i вже в парку, сидячи на лавочцi.

В першу чергу розмова зайшла, звiсно ж про справи на кафедрi. Золотаренко проiнформував Миколу Васильовича про кафедральнi новини, пом'янувши наприкiнцi, що зараз на нiй вже багато молодi, яку виростили самi - iз студентiв через аспiрантуру до кандидатiв та докторiв наук. Не забув вiн i про доктора наук, професора Володимира Сергiйовича Пащенко.

-- Ну, про Володю, а зараз вже дiйсно Володимира Сергiйовича я в курсi справи. Ми з ним iнодi зв'язу╓мося по мобiльнику. А ви не в курсi, як там зараз пожива╓ ваша перша аспiрантка Марiя Малишко, ╖╖ теперiшн╓ прiзвище я не пам'ятаю.

-- Столяренко ╖╖ теперiшн╓ прiзвище. Ми з нею теж iнодi по телефону розмовля╓мо. Нормально у не╖ справи, працю╓, як i ми, викладачем. Щоправда доцентом, i докторську дисертацiю вона готувати не збира╓ться.

-- Ну, це, мабуть, i зрозумiло - у жiнок сво╖ прiоритети. Не так вже багато з них, хто збира╓ться ставати докторами наук, професорами. У першу чергу сiм'я. Донька ╖╖ вже, мабуть вже здорово пiдросла?

-- Не просто пiдросла, вона вже цiлком доросла, Миколо Васильовичу, -- розсмiявся Золотаренко, -- ╖й вже 23 роки, вона вже iнститут закiнчила, збира╓ться замiж виходити. Крiм того, у Машi ╓ також син Костянтин. Вiн на 3 роки молодший за сестру, i поки що навча╓ться в iнститутi.

-- Та ви що! Як же швидко летить час... А ви таки пiдтриму╓те зв'язок з Марi╓ю. Не iржавi╓... -- та фразу Семенов так i не закiнчив.

-- Ну, а чого ж. Все ж таки мiй перший аспiрант, як ви самi вiдзначили.

-- I все? -- хитро посмiхнувся Микола Васильович.

-- Майже, -- й собi посмiхнувся Золотаренко. -- Ну, було колись безневинне захоплення, дитяче, так би мовити. Ви ж самi розумi╓те, що то, мабуть, була перша пристрасть Машi. Ну, а далi так вже вийшло, -- зiтхнув Iлля.

-- Розумiю. Я бiльше жартуючи вас питав. А як Надiя Степанiвна ставиться до ваших телефонних розмов з Марi╓ю. Чи ви телефону╓те ╖й поза межами квартири, теж по мобiльнику?

-- Та нi. Марiя iнодi телефону╓ i ввечерi, коли я вдома. Та що тут такого? Дружина нормально до цього ставиться, розумiючи, що кохання по телефону бути не може. То секс по телефону може бути, -- розсмiявся Iлля, -- як то зараз вигадали. Та ми такими справами не займа╓мося. Просто обмiню╓мося новинами, i все.

-- Зрозумiло. Так, -- посмiхнувся Семенов, -- чув я про таку телефонну послугу - дикiсть якась. Нам у молодостi такого i в голову прийти не могло. Та бiс з ним. Гаразд, ми новинами теж обмiнялися. А тепер я хочу перейти до бiльш серйозного питання.

-- Слухаю вас, Микола Васильовичу.

-- Ось ви зараз вже член-кореспондент НАН Укра╖ни. I отримували ви це звання, я так розумiю, не спроста - з далеким прицiлом, так би мовити?

-- Ну, не без того, -- посмiхнувся Золотаренко.

-- I на коли ви для себе плану╓те стати академiком?

-- Ох, i запитання... По-перше, цього взагалi може не бути, а по-друге, якщо воно й станеться, то, скорiш за все, не скоро. Рокiв 10-15 може пройти.

-- Та ви що! Нi, то дуже довго. За таких умов я вже не встигну вас привiтати з новим званням, -- й собi посмiхнувся Семенов. -- Це потрiбно робити швидше.

-- Яким чином, Миколо Васильовичу? Я чув, що ранiше, нiж через десять рокiв академiками пiсля член-корства не стають. Ну, щонайменше через 8 рокiв.

-- О! Через вiсiм рокiв - це ще куди не йшло. А то вигадали - 15 рокiв... То вам 8 рокiв це тьфу, а ось для мене то забагато. Не проживу я стiльки.

-- Та ну що ви, Миколо Васильовичу, -- тепер вже подiбним чином обурився Золотаренко. -- Проживете. Ви живiть до 100 рокiв.

-- Е, нi, що нi, то нi. Я то себе краще знаю. Нирки у мене вже здорово барахлять, вони скоро взагалi здадуть. Так що ви давайте швидше отримуйте звання академiка.

-- Та я б i радий був. Але... Наскiльки я знаю, академiками стають зазвичай у дуже похилому вiцi - далеко за 70, академiку може бути i 80, i 90 рокiв. А взагалi-то, багато хто вважа╓, що для того, щоб стати академiком, не треба про це думати. Треба просто працювати i жити надi╓ю, що тебе побачать i оцiнять.

-- Ну, -- посмiхнувся Семенов, -- багато хто мiрку╓ й наступним чином. Щоб стати академiком необхiдно отримати вищу освiту, закiнчити аспiрантуру, захистити дисертацiю на здобуття наукового ступеня кандидата технiчних наук, потiм захистити докторську дисертацiю, написати сотнi наукових праць i кiлька книг, очолити кафедру у ВНЗ, далi стати директором якогось значного наукового iнституту. Потiм балотуватися в члени-кореспонденти НАНУ, отримати це звання, потiм попрацювати ще рокiв 5-10, придбати наукову репутацiю, зробити пару вiдкриттiв, створити свою наукову школу, вирiшити кiлька наукових i народно-господарських проблем, а ще написати кiлька книг, i багато ще чого. I лише потiм ризикнути, заручившись пiдтримкою академiкiв, балотуватися в академiки.

-- Ну, -- й собi "нукав" Золотаренко, -- але ж так воно в принципi i ╓.

-- В основному. Так, в дiйсностi тако╖ честi найчастiше удостоюються вченi, якi вже мають професорське звання. Та теоретично, для того, щоб стати академiком, навiть професором бути не обов'язково. Та й взагалi, ким ти був колись i як став академiком, багато хто з ╖х числа волiють не згадувати. Вони живуть сво╖м життям, не утрудняючи вже себе наукою.

-- Як то так?

-- А так. Нiяко╖ реально╖ наукою академiки зазвичай вже не займаються, вони живуть за рахунок пройдешнiх заслуг, це вже просто адмiнiстратори. Та я вам про це колись вже розповiдав у нашiй з вами розмовi про те, як стати академiком галузево╖ Академi╖ наук.

-- Так, я пам'ятаю. Казали, що вони займаються в основному розподiлом фiнансiв...

-- Або щось подiбне... Академiки непогано там улаштувалися, адже члени НАН Укра╖ни обираються довiчно. А тим же академiкам поклада╓ться щомiсячна надбавка до посадового окладу, i вона не така вже й мала.

-- Ну, це я знаю. Але ж заслужено.

-- Заслужено, звичайно, не буду сперечатись. Хоча часом бува╓... Я знаю, що ви розумна, здравомисляча людина, а тому навряд чи ви гада╓те, що так вже стовiдсотково всi теперiшнi академiки заслуговували таке почесне звання.

-- Ну, звичайно ж, я це розумiю. Але такi звання будь за що не даються. Тобто, основна маса академiкiв того заслугову╓.

-- А ось деякi особи вважають, щоб стати академiком, потрiбно володiти дещо зовсiм iншими якостями. I в першу чергу, для цього необхiдно стати членом певно╖ Системи, вписатися самому в цю Систему, прийняти всi ╖╖ правила i вимоги. Iнакше тебе швиденько пiдловлять, скомпрометують i опустять. А ось якщо ти вже вписався в Систему, адаптувався, навчився не висовуватися зi сво╖ми "дурними" iдеями, тодi ╓ чимало офiцiйних "сiрих" лазiвок, щоб прорватися в академiки. Наприклад, проявляти активнiсть, свiтитися де потрiбно, не соромитися, не нiяковiти, скрiзь пiдносити себе, брати участь в рiзних конкурсах, побiльше друкуватися - навiть у спiвавторствi - захищатися, не соромитися того на чому захища╓шся, а також того, що i де ти друку╓ш. Часом навiть виконувати вказiвки "всезнаючо╖" дружини - з ким дружити, а кого уникати. Одним словом - у такiй справi мiцнi лiктi не завадять. Треба бути просто криголамом! I тодi незабаром станеш академiком. Адже нiяких вимог до кандидатiв в Академiки в процесi кар'╓рного росту типу "патрiотизму", "генiальностi" або "самовiдданостi" нема╓. Це зайве, це потiм припису╓ться тим, хто в академiки вже прорвався. Щодо сорому, то це особливе питання, яке взагалi майже нiколи не розгляда╓ться. Та це часом нам наочно демонструють i високопоставленi дiячi прямо з парламентсько╖ чи урядово╖ трибуни. Можна стати академiком навiть на одних переписуваннях пiдручникiв або складаннi рiзних задачок для абiтурi╓нтiв.

-- Ну й неприглядну картину ви менi намалювали, Миколо Васильовичу, -- зiтхнувши, покачав головою Iлля.

-- Я казав, що деякi особи так вважають. I добре розумiю, що ви подiбними методами користуватися не будете. То я просто хотiв показати вам, що не такий вже й страшний чорт, як його малюють. А ще наголосити на тому, що ви в певнiй мiрi вже ╓ членом певно╖ Системи.

-- Яко╖ ще? Тi╓╖, про яку ви тiльки-но менi розповiли? -- здивувався Золотаренко

-- Нi. Зовсiм iншо╖. Ви член Академi╖ наук. Для отримання звання члена-кореспондента вам потрiбне було представлення, а на академiка представлення вже не потрiбно. Ви постiйно прийма╓те участь в зборах Академi╖ наук, хоча й без права голосу. Але там вас вже добре знають, ви з багатьма академiками знайомi - ось це i ╓ своя Система. Тобто, я вважаю, що пройти шлях вiд члена-кореспондента до академiка простiше, нiж до самого члена-кореспондента. Так, потрiбно себе добре зарекомендувати, але ж ви цим i так постiйно займа╓тесь, i будете займатись. Але надалi займайтеся вже бiльш цiлеспрямовано. I забудьте вигадки про те, що не потрiбно думати про звання академiка. Жити лише однi╓ю надi╓ю на це - неправильно, потрiбно не лише думати, але й плiдно над цим працювати.

-- Ну й наговорили ви менi сьогоднi про академiкiв... -- покачав головою Iлля Михайлович. -- Але наговорили багато цiкавого й корисного. Дякую вам за це!

-- Подяку╓те тодi, коли станете академiком. Я до того часу, скорiш за все, не доживу. Але я на останок сво╖х днiв буду тiшити себе думкою, що зростив, або хоча б допомiг, хорошiй людинi стати Академiком Нацiонально╖ Академi╖ наук.

-- Та ну, що ви, Миколо Васильовичу...

-- Так, годi! -- сердито й рiшуче перебив його Семенов. -- Нiчого знову товкти воду в ступi стосовно вiку, здоров'я i такого iншого. Це стосовно мене. А ось стосовно вас, Iлля Михайловичу, то ви нашу розмову добре й надалi пам'ятайте. Вона дiйсно корисна для вас. Все! Я вважаю, що ми дiйсно плiдно поговорили, а тому закiнчу╓мо подiбнi балачки. Збираймося додому. А по дорозi будемо розмовляти вже про щось iнше - про погоду, наприклад, чи про мистецтво. Можна навiть i про жiнок, -- вже посмiхнувся Микола Васильович.


* * *


Так, за рiзними справами начебто й непомiтно промайнуло ще кiлька рокiв, якi не внесли якихось новин у сiм'ю Iлля та Надi╖ Золотаренкiв. Та Iлля Михайлович пам'ятав бесiду з сво╖м можна сказати житт╓вим вчителем Миколою Васильовичем Семеновим. А та бесiда - очна, бо по телефону часом спiлкувалися - як виявилося пiзнiше, була останньою. Миколи Васильовича не стало рiк тому, у квiтнi 2008-го - його нирки вже дiйсно, мабуть, випрацювали свiй ресурс. Iлля був на похоронах Семенова, i дуже жалкував, що не стало тако╖ гарно╖ людини.

Чотири роки тому, наприкiнцi серйозно╖ розмови iз Золотаренком Семенов пожартував стосовно жiнок, хоча це була вiчна тема для чоловiкiв. Та йому у його вiцi вже, мабуть, пристало лише згадувати про при╓мнi стосунки з жiнками, хоча мужикам завжди при╓мнi любi спiлкуватися з прекрасною статтю. Ось тiльки на дев'ятому десятку, як то кажуть, око бачить, та зуб не йме. У самого ж Iллi вiдносини з дружиною як i завжди були чудовими. Не без того, що iнодi виникне суперечка з якогось питання, та все поступово розв'язувалося. Та зараз i вiн сам, i Надiя бiльше турбувалися вже не про себе, а про дiтей та онукiв.

Iлля асоцiативно почав згадувати свою рiдню, спочатку найменшу. З онукiв зараз найменшими були онуки самого Iллi та його братiв Миколи й Василя. У Миколи його донька Анастасiя народила (у 26 рокiв) сина Ореста - на цей час йому виповнилося 14 рокiв. У Василя донька Дар'я - народила (у 27 рокiв) сина Андрiя, якому вже виповнилося 12 рокiв. У самого Iллi та Надi╖ на цей час було вже 4 онукiв: Степанко (однолiток Андрiя) та Юрчик (10 рокiв) - дiти Наталi╖, а також Михайлик (4 роки, названий на честь дiда) та Ксюша (2 роки) - син та донька Геннадiя. ╢дина поки що унучка Iллi та Надi╖ була зараз загальною улюбленицею, особливо у ╖╖ бабусi Надi.

А взагалi-то, рiд Золотаренкiв настiльки зараз розрiсся, що запам'ятовувати всi iмена родичiв ставало з кожним днем все складнiше. Адже лише по лiнi╖ братiв з сестрою тих поко-лiнь нараховувалося у 8 осiб. Далi вдвiчi бiльше (з лишком) було у них дiтей, потiм знову-таки вдвiчi бiльше онукiв (для iнших - внучатих племiнникiв). Тобто, весь цей обсяг родичiв вже перевалив за шостий десяток, то хiба можливо запам'ятати всi ╖хнi iмена, а тепер почали вже добавлятися й правнуки. У Iллi ╖х поки що не було (та й чекати ще доведеться довгенько - пiзно одружився), а ось у родинах Лаврентiя, загиблого Олександра та Антонiни вони вже з'явилися. Iлля навiть не знав, ким вони йому приходяться - правнучатами племiнниками, чи що. То чи ма╓ сенс запам'ятовувати iмена всього гурту цi╓╖ малечi - однак щось наплута╓ш.

Iлля прикинув, скiльки ж поколiнь Золотаренкiв вiн зна╓. Найстарiшим, про кого вiн чув вiд батька (але звичайно ж не бачив), був дiд Михайла Лаврентiйовича, тобто прадiд самого Iллi. Так, Iлля лише чув про нього, але добре пам'ятав тому, що це був той самий Iван Макарович, на честь якого був названий найстарший брат Iллi, який загинув у вереснi 1941-го року. Далi йшов його дiд Лаврентiй Iванович - його Iлля дуже смутно пам'ятав, або ж йому навiть просто здавалося, що пам'ятав, бо той помер, коли його онуку виповнилося лише 2 (з невеликим хвостиком) роки. За ним уже йшов батько Михайло Лаврентiйович а далi i вiн сам - Iлля Михайлович. Тобто це вже було 4 поколiння. А тепер добавилося ще 3 поколiння - його дiти Наталiя та Геннадiй, ╖хнi дiти (онуки Iллi) та вже кiлька його правнучатих племiнникiв. Отож аж 7 поколiнь Золотаренкiв! Звичайно не всi вони вже були Золотаренки - дiвчата, виходячи замiж змiнювали прiзвище. Та все ж i самих Золотаренкiв було багато, бо майже у всiх поколiнь в роду були й хлопцi - i дiти, й онуки. Отож, ╓ сподiвання, що прiзвище Золотаренко буде звучати й надалi. Обiрвався, на жаль, рiд Золотаренкiв лише у Василя, у якого була тiльки донька Дар'я.

В серединi серпня цього року Iллi виповнювалося 70 рокiв - гарна, хоча вже й досить сумна дата, хто зна, скiльки ще йому доведеться прожити на бiлому свiтi. Та саме у цей день йому сумувати не дали. Вiн припав на середу, а тому сьогоднi Iлля Михайлович не поспiшав йти на роботу, встигне ще - занять у цей день у нього взагалi не було, а вiдзначать його ювiлей вже у другiй половинi дня - Надiя наготу╓ всi необхiднi страви, а Геннадiй на машинi обiцяв завезти все необхiдне для накриття столу. Отож iменинник i не дуже поспiшав вставати, та вiн не знав, що дружина пiдготувала йому сюрприз. Коли Iлля нарештi встав, умився та привiв себе у порядок, то з колишньо╖ дитячо╖ кiмнати (за знаком Надi╖) висипав цiлий гурт осiб з привiтаннями. I першими поздоровили дiдуся саме онуки - маленька Ксюша з великим букетом квiтiв (за яким майже не видно було мало╖) та бiльш старшi Мишко, Юрчик та Степан зi сво╖ми дарунками. Чотирирiчний Мишко ще й поздоровив дiдуся привiтальним вiршиком:

Я вiтаю дiдуся

I таке йому скажу:

Iз тобою я дружу!

Ти хороший, ти ласкавий,

Ти привiтний, гарний, славний!

Будь здоровий, не хворiй,

Дiдусенько, рiдний мiй!

А далi ювiляра поздоровили вже й дiти. Геннадiй на фiрму навiда╓ться пiзнiше (що то значить власний бiзнес), а Веронiка була ще у декретнiй вiдпустцi по догляду за Ксюшою. Наталiя ж та Володимир просто вiдпросилися на цей час з роботи. За Стьопу та Юрка батьки також домовилися у школi, що тi з тако╖ нагоди сьогоднi пропустять першi 2 уроки. I останньою (хоча мало бути, мабуть, навпаки) поздоровила чоловiка Надiя - встала вона нi свiт, нi зоря, поки чоловiк ще спав, i тихенько зустрiчала раннiх гостей, з якими заздалегiдь домовилася про сюрприз дiдусю й тату (а ще одночасно свекру й тестю).

Всi разом вони швиденько поснiдали i розбiглися. Тепер вони зберуться у цiй же квартирi вже завтра ввечерi, саме тодi вони всi╓ю родиною й вiдзначать день народження ювiляра, бо сьогоднi невiдомо наскiльки затягнеться святкування на кафедрi, та й сам iменинник буде прогнозовано вже напiдпитку. I також прогнозовано обидва днi святкувань пройшли дуже чудово, як для самого ювiляра, так i для його гостей.


* * *


А далi швидко пролетiли ще 3 роки. Одного жовтневого вечора 2012-го року Iлля Михайлович повернувся з роботи доволi пiзно, i вигляд був у нього досить стурбований, що не пройшло повз очi його дбайливо╖ дружини

-- Щось сталося, Iллюшо? -- також стурбовано запитала Надiя. -- На роботi якiсь непри╓мностi, чи в тво╖й Академi╖? Не знаю, звiдки ти зараз повернувся.

-- Нi, Надюшо - i там, i там все нормально. Нiчого не сталося. Та невдовзi може статися.

-- О, Господи, що ще може статися?!

-- Нiчого поганого. Тримай завтра за мене кулаки.

-- З якого приводу?

-- О, привiд може бути великий. Якщо тiльки менi поталанить. Завтра вiдбудуться загальнi збори Нацiонально╖ Академi╖ наук.

-- То хiба ╖х до цього мало було? Чим цi такi вже особливi?

-- Тим, що буде розглядатися мо╓ питання.

-- Тво╓ питання? -- розширилися очi дружини. -- Невже?.. -- i вона замовкла, нiбито не наважуючись закiнчити розпочату фразу.

-- Так, саме невже... -- посмiхнувся Iлля. -- Завтра вiдбудеться голосування за надання менi звання дiйсного Академiка НАН Укра╖ни.

-- Оце то так. Здорово! Ти таки дочекався цього моменту.

-- Не поспiшай, не кажи "гоп", доки не перескочиш. Це мене, звичайно, стосу╓ться. Можуть обрати, а можуть i не обрати.

-- Але якщо винесли це питання на обговорення, то, мабуть, недаремно. Чи щось з документами негаразд?

-- Хм, а ти, виявля╓ться, гарний аналiтик. Я й сам так гадаю. А з документами начебто все в нормi. Менi ще й ранiше казали, що мо╖х праць, скорiш за все, досить для отримання цього звання.

А на той час у Золотаренко було вже понад 250 наукових праць, серед яких 17 монографiй, наукових книг, навчальних пiдручникiв та навчальних посiбникiв. Було у нього також i понад 40 авторських свiдоцтв на винаходи, а також запатентованих винаходiв. А також була своя наукова школа в Академi╖ iнженерних наук. З таким науковим багажем, як йому казали, грiх було вже й не стати Академiком.

Та Iлля все ж не був таким вже обнадi╓ним - всяке може трапитися. Отож наступного дня вiн дуже хвилювався. Та все скiнчилося добре. Як виявилося за результатами голосування, не всi вiддали сво╖ голоси за те, щоб присво╖ти Золотаренку звання Академiка, але переважна бiльшiсть була "за". Його було обрано академiком НАН Укра╖ни за значнi особистi досягнення в галузi науки та практичний внесок у розвиток системи вищо╖ освiти, розробку i впровадження в педагогiчну практику нових методик навчання. Наприкiнцi зборiв нового Академiка тепло привiтали зi вступом до членства Нацiонально╖ академi╖ наук Укра╖ни численнi присутнi члени Академi╖. А вже сьогоднi ввечерi першою iз родини Iллю Михайловича привiтала вже його дружина. А ось вона твердо вiрила в те, що ╖╖ чоловiк стане Академiком, тому ще до його приходу накрила святковий стiл. I вiдсвяткували вони таку визначну подiю в життi Золотаренка поки що лише вдвох - дiти ще нiчого не знали, ╖хнiй батько не наважився ╖м наперед розповiдати про майбутню подiю. Вiдсвяткують ╖╖ вже всi разом у суботу. А на новому тижнi доведеться накривати стiл ще й на кафедрi - без цього аж нiяк не обiйтись. Крiм того, мабуть, тепер доведеться розпрощатися з iнститутом - академiки могли читати лекцi╖ у ВНЗ, але "прописка" у них була вже академiчною. Та Iлля радiв цьому призначенню ще й тому, що вiн виконав обiцянку, яку свого часу давав батьковi - за рiк до його смертi. Ось тiльки жаль, що нi на одному святкуваннi вже не зможе бути присутнiм Микола Васильович Семенов. Та Золотаренко обов'язково згада╓ його теплим словом, адже саме з його легко╖ руки, з його слiв почався шлях Iллi Михайловича до таких вершин. Не забув Iлля подякувати й Володимиру Пащенку, який пiдказав теперiшньому як би iмениннику оптимальний шлях до звання члена-кореспондента, а без цього звання недосяжним було б i сучасне академiчне звання Золотаренка.

Та всi свята, якi б вони гарнi не були, тривають недовго. поступово добiг свого кiнця i рiк поточний. А ось наступний рiк розпочався цiлком прогнозовано. В Укра╖нi в сiчнi стояли доволi значнi холоди, тому в районах столицi продовжували працювати центри обiгрiву. Для забезпечення роботи центрiв сво╖ зусилля об'╓днали районнi органiзацi╖ Червоного Хреста у столицi та районнi пiдроздiли МНС. Центри працювали цiлодобово, надаючи можливiсть обiгрiтися хоч годину (чи всю нiч) всiм змерзлим перехожим. В центрах пропонувалися гарячий чай, деякi продукти харчування та наявнi аптечки першо╖ допомоги. I послугами центрiв обiгрiву користувалися як звичайнi кияни, так i безхатченки, якi нерiдко ставали регулярними вiдвiдувачами.

Та зима теж не вiчна. За нею завжди слiдують весна, лiто та осiнь. I ось саме осiнь, а точнiше ╖╖ кiнець принiс абсолютно не прогнозовану подiю. Як реакцiя на рiшення Кабiнету Мiнiстрiв Укра╖ни про призупинення процесу пiдготування до пiдписання Угоди про асоцiацiю мiж Укра╖ною та ╢вросоюзом 21-го листопада в Ки╓вi розпочалися протести, якi значно поширилися пiсля силового розгону демонстрацi╖ в столицi вночi 30-го листопада. Надалi цi протести, якi спочатку вiдбувалися у формi мiтингiв, демонстрацiй, студентських страйкiв i силово╖ протидi╖ заходам з боку влади призвели до вiдкритого силового протистояння, яке надалi переросло у Революцiю гiдностi.

З цього приводу Золотаренку згадалися слова з вiршiв Павла Тичини, якi вiн вчив ще в школi: "На майданi коло церкви революцiя iде". Так, Майдан насправдi ╓, хiба що нема╓ церкви на самому Майданi. Та справа у тому, що назва "Майдан" взагалi у цьому випадку була не дуже-то доречною, тому що в укра╖нськiй мовi слово "Майдан" якраз i означа╓ "площа бiля церкви", а на Майданi Незалежностi церкви не було. Щоправда, неподалiк, в сторону Укра╖нського Дому - на вулицi Костьольнiй, що пролягала паралельно Хрещатику - розташовувалася Церква святого Олександра (або ж прокафедральний католицький собор святого Олександра) - до того ж найстарiша з католицьких святинь Ки╓ва. Отож з певною натяжкою можна сказати, що й церква ╓. А ось революцiя точно ╓ - Революцiя гiдностi.

А на початку сiчня 2014-го року вiдбулися захоплення патрiотично налаштованими громадянами окремих адмiнiстративних будiвель, у тому числi й примiщення КМДА. Наприкiнцi мiсяця така ж доля почала спiткати й iншi обласнi та мiськi адмiнiстрацi╖. З 22-го по 27-е сiчня було захоплено 10 захiдних адмiнiстрацiй, а також кiлька центральних та схiдних (крiм Закарпатсько╖, Чернiгiвсько╖ та Полтавсько╖). На пiвднi захоплення не вiдбувалося. Черкаську ОДА мiлiцiя вiдбила i почала зачищення серед населення. Було схоплено й ув'язнено понад 50 чоловiк. У всiх областях, окрiм Донецько╖ i Криму пройшли мiтинги на пiдтримку ╢вромайдану. Починаючи з 19-го сiчня починаються сутички укра╖нського народу з мiлiцi╓ю та внутрiшнiми вiйськами на вулицi Грушевського, на ╢вропейськiй площi та бiля стадiону "Динамо". При цьому спецпризначенцi застосували спецзасоби i водомет (взимку!). А в серединi наступного мiсяця почалися масовi убивства спецпризначенцями "Беркуту" та снайперами протестувальникiв на Майданi. Лише за 18-20 лютого пiд час сутичок загинуло понад 70 мирних жителiв.

Як пiзнiше дiзна╓ться Iлля Михайлович, у цi днi там постраждав i його родич - був тяжко поранений (куля беркутiвця пробила йому лiву легеню, дивом не зачепивши серце) Микола, син Петра та Марiчки. Вiн ще на початку грудня минулого року полишив село й по╖хав на Майдан, а того ж року йому виповнилося вже 50 рокiв. Але вiкове прагнення свободи, незалежностi та справедливостi нiколи не знало вiкових меж - на тому ж ╢вромайданi плiч-об плiч стояли i старi, i пiдлiтки. I з тих пiр Микола постiйно знаходився там, будучи навiть органiзатором однi╓╖ сотнi. Добре ще, що йому вчасно надали першу медичну допомогу (а на Майданi було багато волонтерiв-медикiв), а потiм вдало прооперували у Ки╖вському вiйськовому госпiталi.

Не оминув Майдан i сiм'ю Iллi Золотаренка. Одного грудневого дня Iлля приплентався додому (саме, мабуть, приплентався) вже за пiвнiч.

-- I де ж тебе чорти носили?! -- запитала чоловiка перелякана й дуже стурбована Надiя.

-- На Майданi був.

-- Де?! -- не повiрила сво╖м вухам дружина.

-- Кажу ж тобi - на ╢вромайданi.

-- Ти що, здурiв?! I що ти там робив?

-- О, там роботи всiм хвата╓.

-- Тобi у цьому роцi виповниться 75 рокiв! Яка там для тебе робота? Ти ж, як я бачу, ледве до дому причвалав.

-- То не бiда. Вiдпочину за нiч i все буде нормально.

-- I знову на Майдан?

-- Завтра нi, на роботi справ хвата╓. Але навiдуватися туди буду. Там такi люди, Надю, зiбралися, диво, а не люди... Саме вони ╓ справжнiми патрiотами Укра╖ни. Маяковський колись писав: "Гвозди бы делать из этих людей - крепче б не было в мире гвоздей". То це саме про таких людей.

Як це не дивно, але Iлля не знав, що насправдi автором цих рядкiв ╓ не Володимир Маяковський, а поет Микола Семенович Тихонов - це слова з його "Баллады о гвоздях", яка була написана у 1922-му роцi. В нiй йшла мова стосовно протистояння червоного морського комдива Федора Раскольнiкова та бiлих офiцерiв Каспiйсько╖ флотилi╖. Але таких невiдповiдностей у творчостi радянських поетiв було чимало, i пересiчнi громадяни мало про них знали.

Та стосовно Майдану Iлля не кидав сво╖х слiв на вiтер, як потiм виявиться, вiн i справдi ще не раз побува╓ на Майданi, перестане ж вiн там з'являтися лише вже на початку лютого, коли в iнститутi на кафедрi розпочнеться гаряча пора з дипломниками (а вiн ╖х вiв i працюючи в Академi╖ - потрiбно було завершити вже цей випуск), якi вибирали теми дипломних проектiв, затверджували ╖х та розпочинали над ними свою роботу.

А далi подi╖ в Укра╖нi почали змiнюватися як картинки у дитячому калейдоскопi, ось тiльки ╖х моза╖ка була невтiшною. Пiсля втечi 22-го лютого Вiктора Януковича з Ки╓ва у невiдомому напрямку, Верховна Рада постановила, що президент Укра╖ни у неконституцiйнiй спосiб самоусунувся вiд здiйснення конституцiйних повноважень та ╓ таким, що не викону╓ сво╖х обов'язкiв, i призначила позачерговi вибори Президента на 25 травня 2014-го року. Початок виборчого процесу розпочинався з 25 лютого. Та це була в принципi при╓мна новина, а ось iншi...

Спочатку почалася окупацiя росiйськими вiйськами Криму, пiсля чого 16-го березня на територi╖ Криму i мiста Севастополя пройшов псевдореферендум про статус пiвострова, за сфальсифiкованими результатами якого Росiя включила Крим до свого складу - вiдбулася насильницька анексiя Криму.

У тому ж березнi почалися проросiйськi сепаратистськi мiтинги у Харковi, Одесi, Днiпропетровську, i звичайно ж, у Донецьку та Луганську. Вiдбувалися сутички проросiйськи налаштованих громадян з проукра╖нськими активiстами, якi супроводжувались кривавими зiткненнями (у тому числi iз застосуванням вогнепально╖ збро╖). Далi почалися активнi захоплення сепаратистами адмiнiстративних будiвель. Представники правоохоронних та державних органiв у Донецьку та Луганську виявилися не тiльки не готовими до вiдбиття i нейтралiзацi╖ загрози, та ще й часто-густо самi прикладалися до падiння укра╖нсько╖ влади в цих регiонах. 7-го квiтня натовп у Донецьку настiльки розпалився, що проголосив так звану Донецьку народну республiку (ДНР), i прийняв так звану "Декларацiю про суверенiтет ДНР", одночасно звернувшись до президента сусiдньо╖ Росi╖ з проханням ввести вiйська на Донбас. Згодом це повторив Луганськ - 28-го квiтня у такий самий спосiб була "створена" ЛНР. За добу до подiй у Донецьку "на аренi цирку" з'явилася так звана "Армiя Пiвденного Сходу", яка власне i стала "головною рушiйною силою" падiння укра╖нсько╖ влади на Донбасi.

А далi почали вiдбуватися вже й взагалi захоплення озбро╓ними бойовиками цiлих мiст: 12-го квiтня озбро╓нi бойовики захопили Слов'янськ, 13-го квiтня юрисдикцiю так звано╖ "ДНР" визнали ╢накi╓ве, Макi╖вка i Марiуполь, 14-го квiтня - Горлiвка, Харцизьк, Жданiвка, Кiровське, 16-го квiтня - Новоазовськ, 18-го - Сiверськ, 19-го - Комсомольське, Старобешеве, 1-го травня - Червоноармiйськ та Родинське. Досить довго (аж до 13-го травня) зберiгалося хитке становище в Горлiвцi, де певний час навiть тривало двовладдя. Та далi озбро╓ний загiн проросiйських бойовикiв повнiстю пiдпорядкував собi все мiсто. Були захопленi державнi адмiнiстрацi╖ в Харковi, Донецьку, Луганську, будiвлi СБУ i МВС у 2-х останнiх мiстах.

I тодi 14-го квiтня укра╖нська влада офiцiйно оголосила про початок антитерористично╖ операцi╖ (АТО) на Донбасi. 24-го квiтня розпочався перший штурм Слов'янська.  З 2-го по 5-е травня навколо Слов'янська i в районi Краматорська, на прилеглих до них територiях розгорiлися першi великi запеклi бо╖. Укра╖нське угрупування АТО вперше понесло сутт╓вi втрати. Пiд час цих 3-х днiв активних зiткнень сталися подi╖, якi чiтко засвiдчили - на Донбасi з боку Росi╖ розпочалася гiбридна вiйна, i як наслiдок, повномасштабна вiйськова операцiя.

Коли в ефiрi вперше прозвучав термiн "гiбридна вiйна", то жiнки - Наталiя та ╖╖ мама - звернулися до Iллi за роз'ясненням що то воно таке. Та Iлля Михайлович i сам не дуже добре розумiв такого визначення вiйни, а сутт╓вих пояснень СМI чомусь не наводили, або ж кожна газета чи канал телебачення трактував (та й то у бесiдах чи дiалогах) це по-сво╓му. Довелося Iллi й самому звертатися до осiб бiльш iнформованих, хоча й тих було небагато - термiн був абсолютно новий. Та нарештi "букет" начебто склався, i старший Золотаренко змiг задовольнити цiкавiсть сво╓╖ доньки та дружини. I ось що вiн ╖м повiдомив:

-- Поняття "гiбридна вiйна" означа╓ пiдпорядкування собi якоюсь кра╖ною - у нашому випадку Росi╓ю - певно╖ територi╖ за допомогою iнформацiйних, електронних та кiбернетичних операцiй, у по╓днаннi з дiями збройних сил, спецiальних служб i iнтенсивним економiчним тиском. I до речi, прикладом тако╖ успiшно проведено╖ "гiбридно╖ операцi╖" стратеги НАТО одразу стали вважати пiдпорядкування Росi╓ю пiд свою юрисдикцiю Криму. А далi та ж сама гiбридна вiйна з боку Росi╖, як ви зна╓те, почалася вже й на Донбасi - спочатку Росiя органiзувала масованi iнформацiйнi вкидання в соцiальнi мережi, в яких дискредитувалися органи влади Укра╖ни, ╖х зовнiшньополiтичний i економiчний курс, соцiальна полiтика, а потiм почалося так зване розгойдування соцiально-полiтично╖ ситуацi╖. Специфiка гiбридно╖ вiйни поляга╓ в тому, що обиватель фактично не розумi╓ сутi того, що вiдбува╓ться: звiдки, вiд кого надходить загроза, як вона проявля╓ться, чим i як протистояти ╖й.

Чи так вже гарно зрозумiли жiнки його пояснення Iлля не став допитуватися, а самi жiнки бiльше йому запитань на цю тему не задавали. Отож, мабуть, вони задовольнилися тим, що прозвучало з його уст.

Але Донбас (i бойовi дi╖ на його територi╖) був лише невеличкою частиною Укра╖на, у якiй абсолютна бiльшiсть населення жила сподiваннями на припинення вiйськових дiй i мирний розвиток подiй. I першим кроком для цього, як всi гадали, повиннi були стати виборiв Президента. I ось цей день нарештi настав. Далi нiчого вже не повинно було перешкоджати народу Укра╖ни обрати гiдного керiвника кра╖ни i стати на шлях ╢вроiнтеграцi╖. I тепер Iлля Михайлович Золотаренко остаточно повiрив, як i бiльшiсть укра╖нського народу, у те, що незабаром його ненька Укра╖на зможе стати дiйсно вiльною i незалежною кра╖ною. Та вiн розумiв, що цей шлях буде дуже непростий i не такий вже короткий. Вiльними й незалежними люди так просто, без боротьби, не стають. Вiн подумки майже повторив слова Анатолiя Дмитровича Гавриша, який влiтку далекого 1917-го року (майже вiк вже промайнув з тих пiр) пояснював молодому тодi 21-рiчному Мишку Золотаренко (майбутньому батьку Iллi) всю складнiсть процесу незалежностi, автономi╖ тодiшньо╖ Укра╖ни вiд Росi╖. Який же довгий i важкий, часом просто жорстокий шлях пройшла за столiття ╖х рiдна кра╖на! А скiльки ще шляху ╖й доведеться долати до сво╓╖ мети?

Та влiтку цього року повинна була вiдбутися ще одна визначна подiя, щоправда, не в життi кра╖ни, а в окремiй ╖╖ родинi. I такою родиною мала стати саме сiм'я Iллi Золотаренка - 12-го серпня йому виповниться 75 рокiв. I це вже дiйсно визначна дата в життi людини, а тому привiтати ювiляра повиннi були при╖хати його брати. Так, саме брати, i то далеко вже не всi. Не при╖де вже привiтати його ╓дина рiдна сестричка Тоня, життя яко╖ обiрвалося 2 роки тому. ╥й тодi виповнилося лише 82 роки, могла б ще пожити, та хвороба доконала ╖╖. А роком ранiше, у вiцi 86 рокiв пiшов з життя Лаврентiй Золотаренко. Якщо ранiше брати покидали цей свiт лише за трагiчних обставин - Iван та пiдлiток Дмитрик на вiйнi, а Олександр в автомобiльнiй катастрофi - то зараз рiднi почали помирати так би мовити не на полi бранi, а вже в лiжку вiд хвороб i загального старiння органiзму. I Iлля чудово розумiв, що Лавр i Тоня то лише початок... Та життя продовжу╓ться - естафету сво╖х батькiв понесуть далi ╖х дiти, онуки та правнуки. I ось саме це i ╓ закон життя!

Отож на святкуваннi в Ки╓вi у ювiляра були присутнi лише 4 його рiдних братiв: Павло, Петро, Микола та Василь - з самим ювiляром рiвно половина велико╖ дово╓нно╖ сiм'╖ Михайла Лаврентiйовича i Наталi╖ Карпiвни Золотаренкiв. Найстаршому Павлу цього року вже теж перевалило за 8-й десяток - в червнi йому виповнився 81 рiк. А тому свято виявилося одночасно i радiсним i трохи сумним.

Та нiхто навiть не уявляв собi який ще подарунок пiднесуть iмениннику, i не його рiднi чи друзi, а сама держава. Та через пару днiв - ювiлей Iллi Михайловича припав на вiвторок - вони про це довiдались. А держава у якостi подарунка нагородила ювiляра орденом, i не просто орденом, а Орденом Свободи. Крiм прямих академiчних заслуг Золотаренка i роботи у Верховнiй радi, мабуть, не пройшли непомiченими i його перiодичнi вiдвiдування ╢вромайдану. Це була державна нагорода Укра╖ни, встановлена для вiдзначення громадян за видатнi та особливi заслуги в утвердженнi суверенiтету та незалежностi Укра╖ни, консолiдацi╖ укра╖нського суспiльства, розвитку демократi╖, соцiально-економiчних та полiтичних реформ, вiдстоюваннi конституцiйних прав та свобод людини i громадянина. Орден Свободи був заснований не так вже й давно, i мабуть, його витоки мали пiд собою iншу визначну подiю в Укра╖нi - першу так би мовити революцiю в Укра╖нi, а саме так звану "помаранчеву революцiю" за часiв протистояння двох Вiкторiв - Ющенка та Януковича. Адже саме тодi, саме пiсля "помаранчево╖ революцi╖", яка стала першою ластiвкою у справi здобуття iстинно╖ свободи й незалежностi Укра╖ни, новообраний Президент Вiктор Андрiйович Ющенко 18-го серпня (майже рiвно 9 рокiв тому) пiдписав Указ N 1177/2005 про заснування цього ордену. Саме тодi, мабуть, i розпочалося таке гостре протистояння Росi╖ та Укра╖ни, адже Вiктор Ющенко i тодiшнiй (i сьогоднiшнiй) президент Росi╖ Володимир Путiн спiльно╖ конструктивно╖ мови так i не знайшли.

Отож Iлля став шостим орденоносцем серед восьми дiтей Михайла Лаврентiйовича, якi залишилися живими пiсля Вiтчизняно╖ вiйни. Не мали державних нагород лише його сестра Тоня та брат Петро. I цей факт красномовно свiдчив про те, що батько й мама виховали гарних дiтей, якими могла пишатися держава. Крiм того, ╖хнi мама й тато теж мали урядовi нагороди. Коли Iлля отримав нагороду i принiс ╖╖ додому, то роздивлятися ╖╖ збiглася вся його родина.

Орден Свободи був виготовлений з позолоченого срiбла i мав форму рiвностороннього хреста з розбiжними сторонами. Сторони хреста були покритi бiлою емаллю та прикрашенi 4-ма прямокутними штучними кристалами "сваровськi". У центрi хреста знаходився круглий емалевий медальйон синього кольору iз золотим зображенням Знака Княжо╖ Держави Володимира Великого(обрамлений лавровим вiнком). Усi зображення були рель╓фними. Розмiр знака ордена мiж протилежними кiнцями хреста становив 54 мм. Прямокутно╖ форми планка стрiчки була виготовлена з того ж металу, що й знак ордена.

Було цiкавим (i незвичним для колишнiх радянських людей) те, що орден не крiпився на одежi орденоносця, а за допомогою спецiально╖ стрiчки (перекинуто╖ через шию) мiг вiльно погойдуватися на грудях. Сама ж стрiчка ордена була шовковою муаровою бiлого кольору з поздовжнiми смужками - посерединi широкими синього i жовтого кольорiв - а з кра╖в облямована вузькими смужками вiдповiдно жовтого i синього кольорiв.

Сам же Iлля, коли дiти й онуки порозходилися по домiвкам, так прокоментував дружинi сво╓ нагородження:

-- Я дуже радий, що отримав орден. Я навiть не мрiяв про це. Та ще й не просто якийсь орден, а саме "Орден Свободи", адже за свою свободу й незалежнiсть завжди i боровся наш народ. Та ще бiльше я радий, що отримав Орден Свободи саме зараз, а не, наприклад, рiк чи два тому.

-- Чому? Не розумiю.

-- Тому що менi було б непри╓мно надалi вiдчувати, що мене нагородило ним бандитське керiвництво держави на чолi з Януковичем, яке постiйно брехало й обкрадало просте населення кра╖ни.

-- Але ж ти саме два роки тому отримав звання Академiка теж вiд цього керiвництва.

-- Е, нi! -- рiшуче заперечив Iлля Михайлович. -- До цього звання керiвництво держави нiякого вiдношення не мало. То все вирiшували саме члени Нацiонально╖ академi╖ наук Укра╖ни, а ╖м нiяке керiвництво не указ. Вони самостiйно приймають подiбнi рiшення.

Все це було так, але Золотаренко не мiг знати, що надалi i теперiшнi вищи посадовцi кра╖ни так само будуть брехати й обкрадати населення кра╖ни - керiвництво держави просто зрадить Майдан, розтопче його iдеали. Перемога ╢вромайдану виявиться "пiрровою" - народ, заради якого немовби все й робилось, нiчого не вигра╓, але практично все програ╓. Пiзнiше незалежнi експерти й аналiтики такими словами опишуть цей процес: "Пiсля Революцi╖ гiдностi люди пiшли в один бiк, а держава - в iнший". I таке траплялося в iсторi╖ кра╖ни неодноразово - ╖╖ керiвники завжди говорили, що вони все роблять для держави, але з ╖х вуст дуже рiдко звучали слова, що вони все роблять для народу. А якщо говориться: для держави, то, скорiш за все, потрiбно читати: для себе. До того ж в Укра╖нi не було, не зважаючи на всi обiцянки, незалежних СМI, а тому громадяни слухали, дивилися i читали лише заготовки олiгархiчних каналiв та редакцiй. Щоправда, дещо виручав Iнтернет, у якому патрiоти кра╖ни намагалися донести до народу правду. Отож надiя завжди помира╓ останньою. Саме тому багатостраждальний народ Укра╖ни сподiвався, що найближчим часом кра╖на отрима╓ гiдне керiвництво, яке виведе ╖╖ на шлях добробуту й процвiтання.

Що ж стосу╓ться самого Iллi Михайловича, то доля все ж пiднесла дуже щедрий дарунок до його Дня народження. Але, мабуть, недарма кажуть, що саме людина ╓ власником сво╓╖ долi, саме людина керу╓ сво╓ю долею й направля╓ у вiрне русло. I на прикладi Золотаренко це добре вiдчувалося, бо саме вiн доклав дуже багато сил, щоб його доля стала такою, якою вона зараз ╓. Та якщо врештi-решт сам Iлля звершив сво╖ прагнення, то й кра╖на з таким волелюбним, мужнiм, розумним i працьовитим населенням точно доб'╓ться сво╓╖ мети. А тому й вiрилося 75-рiчному Iллi, що й вiн ще встигне хоча б трохи пожити у такiй чудовiй кра╖нi, а вже його сини й онуки точно будуть зростати щасливими на родючiй укра╖нськiй землi!


254


Початок роману "Шляхи, якi ми обира╓мо" - Частина I знаходиться тут: "Шляхи, якi ми обира╓мо" ("Путiвка у життя")