# Ігри патріотів

Редгрейн Лебовскі

Ігри патріотів

Лебовскі Редгрейн


“І Всесвіт почався зі Слова, а Слово з Літер.


Літери формують порядок Буття.


Кінець Початку і Початок Кінця.


Кожна Літера – Слово. Кожне Слово – Ім’я.”


Книга Вартових


Ігри Патріотів


Абсолютні Елементи – 1


З дев'яти років я щодня виходив на вулицю і малював. Я бачив красу там, де інші бачили бруд. І це прижилося в мені – мене притягують темні історії та темні сюжети.


Рідлі Скотт


Частина перша


Драйв


Це був найпрекрасніший час, це був найзлощасніший час, – вік мудрості, вік безумства, дні віри, дні безвір'я, пора світла, пора темряви, весна надій, холоднеча відчаю, у нас було все попереду, у нас попереду нічого не було, ми то витали в небесах, то раптом падали в пекло, – словом, час цей був дуже схоже на нинішній.


Чарльз Діккенс, “Повість про два міста”


1. Вслід за Кометою


Мерехтливі вивіски, вогні переповнених вулиць зливалися у суцільну різнобарвну пляму. Маневруючи в безперервному потоці людей, вони рухалися в напрямку «Механічної дами».


– Це буде грандіозно! – сяючи сказав Патрік. – Я досі не можу повірити, що Бенні таки дістав квитки! Це ж самі «Аніматори»! Вони перевернуть ваше уявлення про сучасну музику! Там збираються усі…


Його слова потонули у хвилі запальних оплесків. Друзі саме вийшли на невелику, добре освітлену площу, в центрі якої відбувалася вистава – яскраво виряджені хлопці демонстрували запаморочливі фокуси, поки смаглява красуня, схожа на циганку, обходила людей з капелюхом в простягнутій руці. Софі вчасно ухилилась від пари дресированих голубів. Виписавши неймовірний пірует прямо перед її носом, птахи приземлилися на плече кремезного бороданя.


– Ну і, куди тепер? – Кук на ходу перестрибнув карликового песика, більше схожого на модно вирядженого пацюка.


Патрік співчутливо глянув на товариша:


– Провулок номер чотири. Тобі не завадило б частіше вибиратися далі тренувального центру, а то так скоро здичавієш.


– Я не для того останні чотири роки геть зі шкури лізу! Безглуздо, потрапивши в склад Бети, тинятись нічними клубами в компанії сумнівного типа, відомого як Бенні Блискучі П’яти. На твоєму місці я давно прикрив би цього торгаша, разом з його зачуханою конторкою.


– Ей, розслабся, – м’яко розсміялась Софі, обсмикнувши жакет, поділ якого тріпотів від швидкого руху, – ти ж чудово знаєш, що в праві робити все, що заманеться, доки не отримаєш нове завдання. Кук, ти можеш шукати неприємностей, або ж сиднем сидіти в Лізі. Але також ти можеш спустити свій праведний зад до нас, на землю, і просто розважитися. Тож, не мути воду без причини. Бенні хоча і слизький тип, але у своїй справі він профі.


– Легко сказати, – Кук поблажливо поглянув на подругу. – Тебе неприємності завжди знаходять самі.


– Взагалі-то, у нас прийнято вважати, що це Софі – ходяча неприємність, – з посмішкою сказав Патрік, прямуючи до протилежної вулиці. До нічного клубу залишилося якихось двісті метрів. Потираючи рідку борідку, він зацікавлено розглядав вітрини численних крамниць, що простягнулися вздовж всього кварталу. Там між прилавками безперервно курсували покупці, жваво обговорюючи предмет покупки одне з одним, або ж з черговим продавцем-консультантом. В пам’яті Патріка промайнула фраза, надрукована на звороті квитків метро: «Мегаполіс Акрополь – завжди відкритий для тебе!».


Акрополь. Місто, яке ніколи не спить. Місто сотень тисяч вогнів з багатомільйонним населенням, поєднало в собі велич древньої готичної архітектури і новітні технології сучасності, розкинувшись по обидва боки південної затоки Елбері.


– Прийшли, – повідомив він, відірвавшись від роздумів і звернувши в темний провулок між старою багатоповерхівкою та напіврозваленим кінотеатром.


Нічний клуб «Механічна дама» користувався особливою популярністю у місцевої молоді, і не в останню чергу через свій своєрідний зовнішній вигляд.


На суцільний цегляній стіні була розміщена неймовірна інсталяція в стилі «стімпанк» – п'ятиметрове металеве обличчя сплячої жінки, оснащене безліччю дрібних механізмів, схожих на годинникові. Коліщатка, пружини, різні шестерні – все складалося в один великий механізм, який безупину цокав, клацав і скреготів, а відкритий рот слугував входом.


Поряд із клубом на них вже чекав Бенні зі своєю свитою. Мало знайдеться в місті людей, які б з радістю передчували зустріч з цим довготелесим молодим хлопцем, з хворобливим кольором шкіри та брудними сальними патлами.


Побачивши їх, Бенні вдоволено вишкірився і помахав квитками, підкликаючи до себе.


– Ось, як і домовлялися. Тепер ми квити, Патрік, – його голос звучав, немов липкий холодний слиз на дотик.


– Головорізи? – здивовано звела брови жінка, вельми схожа на місцеву повію. – Бенні! Сьогодні, ти допомагаєш їм, а завтра вони з’являться за твоєю душею, – і, вилаявшись, вона з огидою плюнула собі під ноги.


Софі поморщилася. Тим часом Кук, намагаючись бути якомога більш непомітним, потягнувся до внутрішньої кишені плаща.


– Ой, ну навіщо так грубо, – Патрік, підморгнув, граційно вихопивши квитки. – У нас з Бенні старі рахунки, тому, в разі чого, година фори йому гарантована. Так, проходимо, початок через десять хвилин. І я нічого не хочу пропустити!


– Вам тут не місце! Забирайтесь туди, звідки прийшли, погані виродки, – прогудів темношкірий здоровань, який раптом виріс перед Куком. Всього секунду тому він був за спиною у Бенні, а вже наступної миті тягнувся своїми величезними ручищами до Кука, скривившись у лютій гримасі.


– Патрік, скажи своєму голомозому дружку, хай не гарячкує. Мої друзі трохи перебрали, самі розумієте, от і верзуть казна-що, – Бенні збентежено окинув поглядом усю трійцю, відтягуючи громилу.


Двері клубу відчинилися, і на вулицю, разом з розпашілими людьми, ринув потік гучної музики, наповнивши теплий вересневий вечір низькими басами. З центральної вулиці з'являлося все більше людей, повністю заповнюючи і без того тісний провулок.


Софі штурхнула Кука ліктем в бік, і той неохоче випрямився:


– Не сумніваюсь.


– От і прекрасно. А тепер, дозвольте відкланятись! Наступні покупці вже чекають, – і грубо потягнувши жінку за собою, Бенні розчинився серед галасливої юрби. Здоровань сиплячи прокльонами, неквапливо почовгав за ними.


Блискучими П'ятами Бенні прозвали не даремно. Він завжди крутився в підозрілих компаніях, прокручуючи сумнівні угоди, і коли діло пахло смаленим, він давав волю ногам, залишаючи після себе тільки стовп пилюки. Патрік подумки відзначив, що Кук правий – таких пройдисвітів годі було знайти. Поглянувши на годинник, який ланцюжком кріпився що кишені вельветового піджака, він жестом поквапив своїх супутників до входу.


– Ігри Патріотів! Не пропустіть захоплюючий фестиваль пригод! – тріпочучи пачкою листівок, затарахкотіла дівчина у червоному манто. Вона виринула прямо перед Патріком, перегородивши дорогу і заважаючи йому якомога швидше потрапити на омріяний концерт.


– Я сам – суцільна пригода, сонечко, тож відступи, – звелів той, недбало махнувши рукою.


– Приходь, і твоє життя зміниться назавжди! – здивовано закліпала вона очима, не припиняючи спроб втиснути листівку хлопцю.


– Моє життя зміниться, як тільки ти відійдеш, – Патрік опустив руки їй на плечі, акуратно пересунувши вбік.


Невдоволено фиркнувши, дівчина прийнялась за Софі, та наткнувшись лише на грізний погляд, всунула їй пару папірців і зникла в невідомому напрямку.


«Заплати та виживи» – такою була основна ідея нової грандіозної афери. Ці ігрища були повсюди, заполонили рекламні щити, телебачення, газети і з кожним днем стрімко набирали популярність серед мешканців міста. Чимало з них клюнули на ці вельми туманні заклики, і навперебій рвалися поповнити ряди учасників цієї сумнівної затії.


Софі ліниво оглянула листівку. На зворотньому боці в незрозумілому порядку були якісь малюнки, літери, слова. Все це нагадувало ребус, до вирішення якого і не збагнеш, як підступитися.


“Тарабарщина якась.” – подумала вона, і, зім'явши, викинула папірці куди подалі.


– Це анкета, – мовив Кук, ідучи поряд, – я неодноразово бачив такі раніше. Якщо правильно заповниш, потрапляєш у список потенційних претендентів на участь. І ті, хто швидше оплатить своє місце, входять в гру. І що найцікавіше – ти не знаєш, що вона буде собою являти. Подейкують, ігри жодного разу не повторювалися.


Софі вдала що нічого не чула. В її сьогоднішні плани не входило обговорення розваг для багатеньких дурників. Друзі саме пройшли за загородження, і галаслива юрба, яка була у передчутті концерту, повільно понесла їх до входу. Дівчина рішуче протиснулася в натовп, вслід за Патріком, безцеремонно прокладаючи собі шлях. Зараз її мало хвилювала чиясь відтоптана нога чи задіте плече, як, загалом, і всі ці вичурні незнайомці.


– Очам своїм не вірю, кого це сюди занесло! Мої вітання! – Орфей з’явився, наче нізвідки. Широко посміхаючись, він перекинув руку через плече Софі, підлаштовуючись до її кроку. Його акуратно вкладене сріблясте волосся, сьогодні віддавало злегка фіолетовим відтінком. Це особливо ефектно поєднувалось з густими чорними бровами і такою ж кількаденною щетиною. – Вражає, як вам вдалося витягнути цього голомозого бовдура в люди? – Орфей кивнув в бік насупленого Кука, вкрай незадоволеного всім що тут відбувалося.


– Спочатку перевіреним методом: брехня, шантаж і провокація. Ну, а якщо це не допомагає – на сцену виходить Патрік, з усім своїм красномовством. І не минає й десяти хвилин, як клієнт готовий!


Орфей розреготався:


– О, цей малий гівнюк завжди отримує те, що хоче.


– А ще він прекрасно тебе чує, – уїдливо повідомив Патрік, потиснувши руку товаришу. – Дороті вже в залі і зайняла столик.


– І вона тут, – розчаровано простогнала Софі. Тільки не сьогодні, тільки не навіжена Дороті Фінч! – Кук точно не зрадіє.


– Він про це ще не знає.


– Про що не знаю? – поцікавився хлопець, саме наздогнавши їх.


Ніхто не встиг відповісти. «Механічна дама» вибухнула оглушливими оплесками, що означало одне – на сцену вийшли «Аніматори». Поспіхом вручивши дебелим охоронцям квитки, друзі зникли в темряві нічого клубу.


* * *


Великий зал то зникав у суцільній пітьмі, то знову виринав в яскравих спалахах прожекторів. Софі здавалося, що вона бачить все секундними стоп-кадрами. Чиїсь руки, ноги, волосся миготіли перед очима і збивали з пантелику.


Натовп довкола танцював, рухаючись в дивовижно синхронному шаленому ритмі. Оточена з усіх боків, дівчина не могла зрозуміти, в якому напрямку їй потрібно йти. Вставши навшпиньки, Софі покрутила головою, намагаючись розгледіти Патріка або Орфея. Марно, жодного знайомого обличчя. Звуки занадто голосні, мерехтливе світло занадто яскраве, все йде обертом, а підлога зрадницьки тікає з під ніг. Заплющивши очі, Софі подумала що або гурт насправді настільки класний, як розповідав Патрік, або остання пляшка на трьох була зайвою.


Кук залишився з Дороті сам, а отже, потрібно якнайшвидше знайти столик, за яким вони сидять. Зробивши декілька невпевнених кроків, вона налетіла на вульгарно одягнену дівицю, добряче отримавши ліктем поміж ребра.


Вилаявшись, Софі рушила далі. Її тиснули, штовхали і раз за разом боляче наступали на ноги.


– Карма, – процідила собі під ніс дівчина, згадавши, як нещодавно сама відтоптала не одну пару туфель. Натовп ніяк не розсіювався, лише спітнілі тіла змінювали одне одного. Чорт забирай, тут все рухалося! Затуливши обличчя руками, вона спробувала хоча б приблизно пригадати, в якому напрямку йти, але думки ніяк не клеїлись докупи. Ноги підігнулися, і Софі злякалася, що ось-ось впаде і її затопчуть. Вона відчайдушно замахала руками, намагаючись втримати рівновагу, і тут відчула, як позаду чиїсь руки міцно обхопили її, надаючи необхідну опору. Софі стривожено озирнулась, але побачивши таку знайому усмішку, заспокоїлася.


Патрік притягнув її до себе:


– Все нормально?


– Тепер так. Мені потрібно до нашого столика.


– Навіщо?


– Не варто було залишати Кука самого з цією божевільною! – на одному диханні випалила Софі. Ще вона хотіла сказати, що Дороті Фінч – жахливе дівчисько, адже вона з холоднокровним виразом обличчя, гідним серійного маніяка, переслідує бідолаху Кука, варто йому вийти далі дверей свого дому. Але слова давались важко, язик заплітався, перетворюючи мову в незрозуміле блеяння. У вухах гупало з такою силою, що здавалося, мозок влаштував собі власну вечірку.


Патрік, злегка здригнувшись, зареготав:


– Облиш, він сам із цим впорається, – запевнив він, витанцьовуючи поряд. Його волосся вибилося з хвостика, спадаючи хвилястими пасмами на обличчя. Хлопець мовчки схопив подругу за руку, і закрутив у нехитрому русі, а через мить продовжив. – Софі Бенсон, вечір лише починається. Тільки не зникай з мого поля зору, бо рознесеш тут все до бісової матері, я тебе знаю.


Не знайшовши в собі сил протестувати і сперечатися, Софі покірно притулилася до товариша, обвивши руки довкола його шиї. Власним ногам вона зараз не довіряла, тож поряд із Патріком було спокійніше.


– Нарешті я вас знайшов! – пролунав неподалік радісний вигук Орфея. Хитро посміхаючись, він тримав у піднятих руках кілька маленьких пляшечок. Софі трохи здивувалася, згадавши, що саме в таких ємкостях продають мікстури від кашлю. Протиснувшись між парубком в помаранчевих окулярах та пишногрудою блондинкою, Орфей вручив кожному по екземпляру. – Пані та панове до вашої уваги, «Хвіст Комети»! Пристебніть ремні, бо ця штука рватиме вас на шматки! – його очі підозріло зблиснули.


Патрік глянув на пляшечку з виразом скорботливої запопадливості.


– За Гаррі, – видихнув він, залпом спорожнивши її.


– За Гаррі, – повторив Орфей.


Софі на мить завагалася. Для неї і так було достатньо на сьогодні алкоголю, і це, судячи з відгуків, термоядерна пійло однозначно було зайвим.


Вона знала, що завтра дуже про це пошкодує, але ще більше пошкодує, якщо не підтримає найкращого друга в цей день. Адже вони "завжди разом – крізь вогонь, воду і навіжені ідеї мого брата" – як полюбляв повторювати Гаррі. Вловивши на собі запитальний погляд Патріка, Софі зітхнула, відкрутила кришечку, і залпом перехилила вміст пляшечки.


А далі – темрява.


2. Ранок добрим не буває


Крізь закриті повіки нещадно пробивалося сонячне світло, змушуючи важкі руки потягнутися до очей, щоб прикрити їх. Голова, здавалося, налилась свинцем, а кожен рух віддавав болем по всьому тілу.


Софі насилу розплющила очі і, зітхнувши, повільно піднялась. Вона спробувала пригадати, що відбувалося після тієї вишневої отрути, але їй так і не вдалося воскресити в пам'яті події вчорашнього вечора. Зручне м’яке ліжко геть відбивало бажання покидати його. Дівчина потерла скроні, опустивши ноги на прохолодну підлогу. Ну що ж, для початку не погано, могло бути й гірше. Розуміння того, що вона сидить лише у білизні, пронизало свідомість, подібно електричному струму. А ось це вже паскудно.


Уникаючи різких рухів, Софі роззирнулася: сірі стіни, велике вікно, стелаж з книгами, м’яке крісло і декілька ретро-постерів у рамках – ця затишна, охайна кімната не належала ані їй, ані Патріку, а це куди ускладнювало ситуацію. Сподіваючись на те, що все ще може обійтись, дівчина глянула позад себе і жалібно застогнала, усвідомивши, що всі її надії, одним махом пішли коту під хвіст.


На іншій половині ліжка, закутавшись у ковдру по самісінькі вуха, спав незнайомий хлопець. На мить увагу Софі привернув блиск тонкої хрестоподібної сережки у його вусі, і дівчина пригнулась, намагаючись краще роздивитись незнайомця. Розкуйовджене попелясто-русяве волосся закривало більшу частину його обличчя, і вона, не ризикнувши відкинути неслухняні пасма, дійшла висновку, що ніколи раніше його не зустрічала.


Софі повільно сповзла з ліжка, підібрала з підлоги свої речі, і поспіхом одягнувшись, навшпиньки вийшла з кімнати, тихо зачинивши за собою двері.


Вочевидь, у цій квартирі продовжилася їхня вечірка після «Механічної дами», так як тут панував повний хаос. Найбільша кімната, яка швидше за все добу тому була милою вітальнею, зараз нагадувала місце детонації бомби – повсюди були розкидані речі, пляшки, пластикові стаканчики і коробки від піци. А декілька хлопців так і заснули, де довелося.


У самому епіцентрі безладу, на краю журнального столика сидів Орфей.


Замислено потираючи щетину, він виглядав добряче пом'ятим і спантеличеним.


– Принаймні, не прокинувся в одному ліжку невідомо з ким, – ледь чутно пробурмотіла Софі, свердлячи поглядом товариша. Хвиля роздратування накотила одночасно з нудотою, шлунок судомно скрутило у спазмі. Вагаючись між бажанням влаштувати йому добрячу прочуханку за ідею з випивкою, і бажанням вислизнути звідси, не привертаючи уваги, дівчина все ж зупинилась на першому варіанті.


– Тепер ти у моєму чорному списку! – люб’язно повідомила вона, оглядаючись в пошуках найкращого друга, але Патріка ніде не було видно.


– Що? А-а-а, Софі, доброго ран… Виглядаєш жахливо.


– Заткнися! Як тобі взагалі вчора прийшло в голову…


Орфей перебив її на півслові. Підвівшись і розминаючи занімілу шию, він сказав:


– Якщо ти готова, йдемо звідси. Естель вже рве і метає, шукаючи вас.


– Про що це ти? – насупилась Софі.


– Дай вгадаю: ти залишила компас вдома, як і ми, за винятком страждаючого надмірною розсудливістю Кука. І б’юся об заклад, цей ботан вже давно вималювався у кабінеті директорів, готовий отримати нове завдання. Тільки вся сіль у тому, що сьогодні їм потрібен склад Альфи, і голомозий пролітає, як фанера над Парижем.


– Звідки знаєш? І прикуси язика, він все-таки твій напарник, – дівчина засунула руку в кишеню жакета, але пальці не намацали там звичного пристрою.


– Дорогенька, я б не прокинувся в таку рань просто так. Голомозий заходив сюди і забрав Патріка. І повір, у мене немає ніякого бажання дізнатися, як він нас знайшов.


– А якого біса вони не потурбувались про те, щоб знайти мене? – обурилась Софі, але одразу ж замовкла. Все-таки, враховуючи, що вона прокинулася в одному ліжку із незнайомцем, це було їй на руку, адже слухати наступні кілька днів їхні уїдливі жартики вона не хотіла. Орфей мовчки стенув плечима і прослизнув повз неї до вхідних дверей. Зупинившись на порозі, він не озираючись, додав:


– Ворушись, в нас всього година. Патрік чекатиме у «Ракеті», а далі – на розправу до Чорної Вдови.


Тільки Орфей, в силу своєї недалекоглядності, наважувався так називати Естель. Якщо вона про це дізнається – від хлопця й мокрого місця не залишиться.


Часу дійсно було обмаль, тож зазирнути додому і прийняти душ, не виходило. Важко зітхнувши, Софі попленталась вслід за ним.


* * *


Патрік сидів у майже порожній кав’ярні, підперши голову рукою і розглядаючи залишки кавовій гущі на дні чашки. Годинник над барною стійкою показував всього сьому ранку. Люди почнуть сходитись сюди не раніше аніж через годину, а поки можна насолоджуватися тишею. Кук сидів навпроти, і з похмурим виглядом вже тривалий час крутив у руках ламінований аркуш меню, не роблячи замовлення, що зовсім не подобалося огрядній офіціантці, яка раз за разом пропливала повз їхній столик.


В повітрі витав запах свіжоспеченої здоби. У інший день, це обов’язково б розбурхало апетит юного організму, але не сьогодні. Патрік гидливо зморщив ніс, і знесилено опустив важку голову на прохолодний стіл.


– Заради усього святого, навіщо ти мене притягнув сюди?


– Подумав, ти захочеш підкріпитися перед важким днем. Сьогодні ж важкий день, чи не так? – запитав Кук, жестом підкликавши невдоволену офіціантку, і замовивши по чашці кави з чорничними тістечками.


– У мене кожен день, як фестиваль у Ріо-де-Жанейро. Не тягни кота за хвіст і переходь до суті справи.


Кук з полегшенням зітхнув, відкинувшись на спинку крісла. Що йому завжди подобалося у цьому хлопцеві, то це його вміння дивитися в корінь проблеми.


– Гаразд, – погодився він. – Слухай, я хочу потрапити у вашу команду.


– А я хочу золотий велосипед, фломастери і півкоролівства в придачу, – відповів Патрік, не піднімаючи голови. Він чекав нотацій за те, що потягнув Кука в клуб, за свою легковажну і безвідповідальну поведінку, чи хоча б заслужений запотиличник за Дороті Фінч, але тільки не повернення до цієї теми. – Ти ж знаєш, що я нічим не можу допомогти. Для директорів рейтинг говорить сам за себе. В Беті ти – останній в списку, Іва – друга, а якщо когось із вас і вирішать перевести в Альфу, то Орфея.


– Безглуздя! У вас порожнє місце! В Кодексі сказано, що у складі Альфи вас повинно бути троє… І цим третім повинен стати я! – Кук похапцем замовк, розуміючи, що сказав зайвого.


Запала пауза. Патрік повільно підняв голову і завмер, дивлячись на Кука. На його кам’яному обличчі не здригнувся жоден м’яз, лише карі очі, здавалося, ще більше потемнішали. Відсьорбнувши щойно принесеної кави, він заговорив зловіще спокійно:


– Ще раз назвеш смерть Гаррі «порожнім місцем», і я за себе не відповідаю.


Кук злегка кивнув, винувато потупивши погляд.


На щастя, Патрік був не з тих, хто вмів довго злитися, а особливо з похмілля. Бажаючи якнайшвидше відігратись, він глузливо запитав:


– Як пройшов твій романтичний вечір?


– Та пішов ти! – огризнувся Кук, прийнявшись за тістечка.


Така відповідь цілком задовольнила Патріка.


Про нездорову одержимість Дороті Фінч бідолашним Куком ходили легенди. Все почалося в день, коли йому виповнилося вісім. Саме тоді, в сусідній будинок оселилась сім’я із рудоволосим дівчиськом. І це, на перший погляд миле чудовисько, незабаром перетворило його тихе життя у справжнісіньке страхіття. Задуваючи свічки на святковому торті, Кук загадував, щоб йому подарували цуценя, а замість кумедної тваринки отримав привіт із Пекла і маленького Цербера у подобі Дороті.


З роками її каверзи ставали все грубішими. До переслідування додались знищений будинок на дереві, вибитий молочний зуб, десятки жувальних гумок у волоссі і повний крах усіх шансів на те, що Ліна Еванс, його таємна дитяча любов, дізнається про Кукове існування раніше, аніж побачить його голий зад крізь пропалені штани. Тому Патрік чудово знав: хочеш вколоти – спитай про Дороті.


Брязкіт дзвіночка над вхідними дверима і знайомі голоси повернувши до реальності, відігнавши надокучливі думки. Софі важко опустилась поряд з Патріком на м’яке крісло, безцеремонно вихопивши чашку у нього з рук.


– Господи, з якої канави ти вилізла? – Кук прискіпливо зміряв її поглядом. Удостоївшись у відповідь лише непристойного жесту, він тихо хмикнув, взявшись за наступне тістечко.


– Ми шукали тебе вранці. Куди ти поділась? – Патрік провів долонею по голові подруги, пригладжуючи волосся.


– Нікуди, – пробурмотіла Софі, – просто ви бездарні шукачі.


– Софі, ти наче ніндзя. От ти стоїш тут, а варто мені відвернутися, як ти зникаєш.


– Вона не ніндзя. Щоб сховатися, їй достатньо просто стати в профіль. Погодуй її, і нікуди вона не дінеться, – посміхнувся Кук. – Послухай, Софі, я досі не можу зрозуміти, звідки у тебе стільки сил? На тренуванні в парі з тобою проходить менше хвилини, як я лежу носом до підлоги з заламаними руками! А я вдвічі більший за тебе! – додав він, з легкою досадою в голосі.


Патрік солодко потягнувся.


– Не слухай цього ідіота, він просто заздрить.


– Так, що у нас на порядку денному? – Орфей повернувся з підносом, повним їжі.


Софі поспіхом затулила ніс рукою – різкі запахи все ще викликали у неї приступи нудоти. Орфей ж, без зволікань, взявся наминати все підряд.


Ніхто не поспішав із відповіддю. Софі перевела погляд на велике вікно зліва від неї. Вниз по вулиці можна було розгледіти будівлю тренувального центру. Величезний ідеальний куб височів над тутешніми спорудами, привертаючи увагу своєю незвичайною архітектурою, різко виділяючись на тлі кольорових будиночків у старовинному стилі.


Гладкі стіни з чорного мармуру виблискували під прохолодним ранковим промінням, а над великими вхідними дверима з дзеркального скла сяяв триметровий знак Ліги Мисливців. Мисливців за головами. Переплетення м'яких ліній, що нагадували стилізоване полум'я, немов витікали з поєднаних кіл, схожих на мішень. Таким знаком таврували кожного адепта, позначаючи його приналежність до Ліги на все життя. В народі його називали Чорної Міткою, а їх самих – головорізами. Їх боялися і вважали жорстокими найманцями, готовими виконати найбруднішу роботу за відповідну платню. Впізнаючи мисливців на вулиці, люди намагалися якомога швидше звернути з шляху, не потрапляючи їм на очі.


Софі здригнулася, відчуваючи, як між лопатками почало пекти від самих лише спогадів, і знову спрямувала погляд у вікно. Навпроти якраз зупинилась пара Ловців, гаряче про щось сперечаючись. Специфічна уніформа і військова виправка відразу виділяли їх серед натовпу. Вони були повсюди, патрулюючи місто двадцять чотири години на добу, без вихідних та перерви на обід. "Права рука Порядку в особі самого міністра" – саме так їх величали місцеві газети.


– Ти був сьогодні у Естель? – питання Патріка адресувалось Куку, і вочевидь застало його зненацька. Відсунувши порожні чашки і тарілку, він опустив очі, взявшись розсіяно розглядати свої черевики.


– Звісно, був, – фиркнув Орфей. – Побачивши мигаючий компас, він першим побіг лизати їй зад, щоб отримати завдання. І здається мені, вона знову цього не оцінила. Тож, зрозумівши, що йому нічого не світить, Кук пішов шукати вас. Я правий?


Кук насупився, кинувши невдоволений погляд спочатку на Патріка, а потім на Орфея:


– Ти мені зовсім не подобаєшся.


– Ну, знаєш, я також не у твоєму фан-клубі, – у свою чергу відрізав той.


– Я отримав сигнал, коли повертався з «Механічної дами» і подумав, що ви вже там, – напруженим голосом продовжив Кук. – Звідки мені було знати, що ніхто із вас, телепнів, не взяв з собою компас! Уявіть собі моє здивування, коли прийшов тільки я!


– Здивування? – насмішкувато перепитав Орфей, – та ти, либонь, від щастя, ще й станцювати встиг перед дверима кабінету.


– Орфей, вгамуйся, – урвала Софі, помітивши, як Кук важко дихає від роздратування. Хлопець вчепився в край столу з такою силою, що кісточки пальців побіліли. Йому вартувало чимало зусиль, щоб не накинутись на цього білобрисого, і не витовкти з нього останні клепки. – Кук, то що вона сказала? – запитала дівчина якомога м’якше.


– Чорний сектор… Ви повинні бути о восьмій в конференц-залі.


Патрік тихо присвиснув:


– Ого… Софі, давненько ми там не були, еге ж?


– Давненько? – Орфей скорчив гримасу. – Дехто там взагалі не був.


– На твоє щастя, – Софі схопила Кука за зап’ястя, потягнувши на себе через увесь стіл. – Туди викликають тільки у двох випадках: або справи дійсно лайно, і для нас знайшлась мерзенна робота, або їм урвався терпець, і всі наші походеньки сьогодні вилізуть боком.


Масивний годинник на руці мисливця показував за чверть восьму. Поспіхом попрощавшись, Софі та Патрік вилетіли з кав’ярні, помчавши в бік тренувального центру. Орфей провів їх поглядом і коли вони зникли у натовпі, обернувся до Кука, і, грюкнувши долонею по столі, заговорив, несподівано різко:


– Ти можеш запудрити мозок їм, але не мені. Я бачу тебе наскрізь, Кук. Ти прогнив до мозку кісток, деручись кар’єрною драбиною в ряди кращих з кращих. Ти все ніяк не змиришся, що тобі доводиться викладатись на повну, а хтось без видимих зусиль отримує те, чого так хочеш ти. І тобі легше пояснити це несправедливістю, аніж відсутністю у тебе потрібних якостей. Ти готовий йти по головах, аби тільки домогтися бажаного. Але це слизький шлях, хлопче, тож дивися під ноги і бережи зуби. Принаймні, старайся тримати їх подалі від мене.


3. Хто ми і куди йдемо?


Злетівши на п'ятнадцятий поверх, Софі втомлено оперлася на стінку, чекаючи товариша. Вона вкотре пошкодувала про те, що вони вирішили не чекати на ліфт, і влаштували ці виснажливі перегони службовими сходами. Перед очима у неї мерехтіли чорні цятки, в роті гірчило, а відчуття вільного падіння все ніяк не зникало. Гіршого похмілля годі було й уявити.


– О-о-о, моя голова… Вона зараз розірветься, – застогнав Патрік, наздогнавши дівчину. Обхопивши голову руками, він шумно втягнув повітря і навалився всім тілом на важкі двері. Ті зі скреготом піддалися, прочинившись, і впустивши мисливців у довгий, тьмяно освітлений коридор. Стіни, оббиті металевими пластинами, гучно відлунювали кожен крок. Не зволікаючи, Патрік затулив вуха руками. Софі ще трималася, хоча з кожним кроком їй здавалося, що її з усієї сили лупцюють у самісіньке тім’ячко. Коридор закінчувався одними єдиними дверима, які вели у конференц-зал.


Зупинившись перед ними, дівчина запитально глянула на друга. У відповідь той лише кивнув, мовляв: «Вперед, все одно нікуди діватися!». Стиснувши губи і прикривши очі, Софі приготувалася до найгіршого і боязко постукала. Відповіді не пролунало. Здивовано хмикнувши, дівчина постукала ще кілька разів, і, не почувши нічого, обережно прочинила двері. Зал пустував, а отже, вони прийшли першими. Софі вдоволено посміхнулася і прослизнула всередину, поманивши за собою хлопця.


Інтер'єр конференц-залу повністю відображав схильність керівництва Ліги до розкоші. Хитромудра ліпнина по периметру стелі обплітала майстерно замасковані лампи, візерункові стіни були прикрашені щитами і лицарськими обладунками. Посеред залу стояв громіздкий стіл, стільниця якого була інкрустована золотими прожилками, і дорогоцінним камінням. Довкола нього розташувалися пара крісел та диван, оббиті барвистим оксамитом.


Софі опустилася у м'яке крісло, взявшись смикати пухнасте перо на срібному шоломі, що стояв поруч на підставці. Сьогодні вигляд у неї був нікудишній, і цілком відповідав загальному стану. Патрік шумно сів поряд, закинувши ноги на стіл. Деякий час він мовчав, але Софі майже фізично відчувала на собі його погляд.


– То де ти була в ранці? – запитав він, намагаючись надати голосу якомога буденніший тон. – Ми з Куком оглянули всі кімнати, окрім однієї, двері якої були замкнені з середини. Я навіть подумав, що ти повернулася додому, але в «Ракету» ти прийшла разом із Орфеєм, тож…


Софі розгублено закусила губу. Не наважуючись поглянути на товариша, вона мовчки роздивлялась свої руки. Думки гарячково кружляли в голові, знову і знову малюючи перед очима картину її пробудження, і від цих спогадів починало нудити. Зрозумівши, що якщо вона й надалі мовчатиме, Патрік, запідозривши щось недобре, візьметься розпитувати, і рано чи пізно доб'ється від неї правди, Софі сказала:


– Ти справді зараз хочеш про це поговорити? Я майже нічого не пам’ятаю. Заснула у чиїйсь спальні, а двері замкнула, щоб туди не завалилась якась напівроздягнена парочка.


І ось що дивно. Коли Софі виходила, двері були відчинені. Але, все ж, про це тепер краще забути.


– Правда?


– Правда.


Патрік повірив. Він завжди їй беззаперечно вірив, і від цього все робилося тільки гірше. Скажи Софі, що вулицями бігають єдинороги, а з небес спускаються ангели, Патрік, без зайвих питань, приволік би відеокамеру.


Збентежено завовтузившись у кріслі, Софі поспішила змінити тему:


– Знаєш, а колись я уявляла Чорний сектор не таким.


– Не таким помпезним? – хлопець посміхнувся. – Хоча, це цілком виправдано: завдання такого рівня – це вже привілей міністра. Не стануть же його приймати у підвалі. Та знаючи Естель, я б не здивувався, якби інтер'єр тут прикрашали кайдани і парочка інквізиторів з батогами.


– І це все, що ти можеш сказати? Я розчарована, – голос Естель прозвучав наче кухоль крижаної води, вилитої за комір. – Будь добрий, цей стіл дорожчий за твою голову.


Патрік покірно випрямився, прибравши ноги.


Директриса безшумно і граційно, мов кішка, пройшла до дивану і, присівши на край, почала тарабанити пальцями по столу. Слідом за нею в зал велично увійшов темношкірий чоловік з папкою у руці – другий директор – Бестибаль. З першого погляду його можна було прийняти за вишибалу у місцевому нічному клубі – цьому явно сприяли високий зріст, міцна статура і кам'яний вираз обличчя. Та це враження розвіювалося, варто було зазирнути у його зелені очі, які видавали людину неабияких знань. Більшу частину його обличчя і поголену наголо голову прикрашав складний візерунок, який складався з дрібних, гармонійно переплетених символів, що надавало Бестибалю ще більш грізний вигляд.


За ним дріботів третій директор – Мортем. Він теж був досить міцним, але невисокого зросту, що особливо кидалося в очі, коли він стояв поряд з величезним Бестибалем. Від пронизливого погляду його безбарвних хитрих очей надовго залишався неприємний осад, та повне небажання ще коли-небуть зустрітися. Коротко стрижене русяве волосся дозволяло роздивитися вельми незвичайну і приваблюючу деталь його зовнішності – вуха. Вони були чорними. Здавалося, їх просто облили фарбою, і вона, перш аніж засохнути, розтеклася тонкими цівками по неголених щоках і шиї


Склавши руки перед собою, Естель перезирнулась з Бестибалем та Мортемом і взялася розглядати підопічних. Її колючий погляд пробирав наскрізь. Всередині Софі все стиснулося, здавалося, директриса зараз спопелить їх разом із Патріком. Відчуття власної мізерності і дитячої безпорадності долало дівчину завжди, варто було Естель з’явитися в радіусі десяти метрів. Тепер ж вона сиділи на відстані витягнутої руки, змушуючи Софі почувати себе комашкою.


Вдосталь насолодившись виглядом цієї парочки, Естель відкинулась на спинку дивана і криво посміхнулася. Своєю холодною красою вона нагадувала злу чаклунку, у якої визрів новий план захоплення омріяного королівства. Її витончені риси обличчя, в обрамленні темного волосся, нагадували про мармурову скульптуру в саду, виразні очі кольору морозного неба пронизували холодом кожного, хто зустрічався з нею поглядом, а криваво-червоні тонкі губи тільки підкреслювали незвичайну білизну її шкіри.


Гучний голос Мортема відірвав Софі від роздумів.


– Ви проігнорували сигнал, який отримали о другій двадцять, так само як і наказ з’явитися у тренувальному центрі, – сказав він. – Сподіваюся, у вас були на це дійсно вагомі причини.


Причини й справді були, точніше одна – річниця смерті Гаррі. Він любив проводити час в «Механічній дамі» і тому питань, де і як провести вечір, вчора ні в кого не виникало. Але Софі та Патрік змовчали, знаючи, що така відповідь навряд чи задовольнить директорів.


– Як прикро, – розчаровано мовила Естель, – як прикро, що такі таланти дісталися вам, адже це абсолютно не заслужено. Знання і навики, отримані в Лізі – безцінні, і вони зробили з вас елітних мисливців. А ви поводитесь немов дітлахи, яким те і діло, кортить розважатися.


Патрік театрально підкотив очі і зітхнув. Естель знову добряче понесло у просторові міркування. Вона пристрасно любила свою роботу і все, що з нею пов'язано, намагаючись привити цю одержимість всім без винятку. До того ж, вона володіла гіпертрофованою схильністю робити із мухи слона.


– Взагалі-то, люди шарахаються, дізнавшись хто ми, – обережно сказав він. – Ніхто не стає в чергу, познайомитися з психами, які шастають по місту


в пошуках злочинців-втікачів, і лізуть на Дно, щоб повідривати голови черговим знахабнілим поріддям Пекла. Тому ми не часто афішуємо свою приналежність до Ліги і намагаємося бути простішими, щоб, такби мовити, злитися з натовпом.


Естель стиснула губи, витримуючи паузу. Зараз вона страшенно нагадувала змію, готову накинутися на надмірно різкого мисливця і вжалити смертельним кусом.


– Знаєш, Патрік, у твоєму блюзнірстві, як і у тобі, є щось особливо миле, – нарешті сказала вона. – Щось, що досі не дозволяє мені зачинити тебе у карцері. Чи ще краще, стерти пам’ять і виставити на всі чотири сторони.


– Я хочу бачити ваші компаси, – втрутився Бестибаль, якому вочевидь набридло дивитися цю виставу.


– Розумієте… Так склалося, що ми… – забелькотіла Софі, намагаючись знайти виправдання.


– Досить! – гаркнув Мортем. Від несподіванки мисливиця аж підстрибнула. – Вам платять не за те, щоб ви відсиджувалися у клубах. Зарубайте собі на носі – напартачите ще раз – і за мною не забариться. Згадуватимете карцер, як райський куток. Я зрозуміло пояснив? – відкарбувавши кожне слово, Мортем запитально звів брову в очікуванні відповіді. Патрік і Софі тільки ствердно кивнули.


Він глянув на Бестибаля і той виклав на стіл два невеликих круглих предмета. Компаси мисливців нагадували кишенькові годинники, але тільки з першого погляду. На найбільшому циферблаті було розміщено три диски менших розмірів, розписані числами і дивними символами, що являли собою кодову систему Ліги. Зигзагоподібні стрілки час від часу хаотично пересувалися, що свідчило про пропущений сигнал.


– Що? Ви копирсалися у моїх речах? – обурився Патрік. Він схопив свій компас, і той голосно завібрував у його долоні. – А як же право на приватне життя?


– У вас його немає, – відрізала Естель. – А тепер про головне: Альфа вже рік функціонує в неповному складі. З поваги до Гаррі, ми довго закривали на це очі. Але, зважаючи на ті обставини, які змусили нас зібратися тут, змушена повідомити, що в найближчі дні до вас приєднається новий напарник.


Патрік ледь помітно здригнувся і зблід. Софі з сумом поглянула на нього. Це була його болюча тема, а зараз, тут зібралася далеко не найкраща компанія для її обговорення.


– Що за обставини? – запитала вона.


– Завтра опівдні Альфа і Бета зустрінуться з міністром та загоном його найкращих ловців, – ігноруючи запитання, провадила далі Естель, – Він особисто хоче ввести вас в курс справ, ознайомити із завданням та планом подальших дій.


Зустріч з міністром не віщувала нічого доброго. Ні для кого не було таємницею, що Теодор Еванс, як, втім і його попередники, боявся і водночас ненавидів Лігу. Він терпів існування даної організації виключно з меркантильних поглядів. Ловці міністерства патрулювали вулиці і займалися звичайним злочинами, де не фігурувало нічого надприродного, а вся робота, пов'язана з потойбічним була в компетенції Ліги.


Ловці та мисливці були двома сторонами однієї медалі Порядку: одна офіційна і відкрита, інша тіньова. А, як відомо, тіней прийнято боятися, адже вони відображають істинну сутність речей. Така політика.


Не дивно, що завбачивши головорізів, мешканці міста обходили їх десятими дорогами, а жовта преса залюбки перемивала їм кісточки, виставляючи у вкрай паскудному світлі.


– Тоді я не розумію, – Патрік звузив очі. – Якщо зустріч завтра, навіщо ви викликали нас сьогодні? Бета теж отримали сигнал, тоді чому тут тільки ми?


Губи Естель розтягнулися у кривій посмішці:


– Справи Бети не повинні хвилювати тебе. А для вас є завдання, яке потрібно виконати до зустрічі з міністром.


Бестибаль дістав з папки знімок і простягнув його Софі. На фотографії був зображений незнайомий чоловік років тридцяти, з довгим вогняним волоссям, заплетеним у товсту косу. На ньому був одягнений дивний сюртук кольору переспілої сливи, розшитий золотими нитками.


– Це Томас Джоел, – сказав Бестибаль, – ловець під прикриттям. Зараз працює на Дні. Ваше завдання – знайти його і принести пакунок, який він передасть.


Патрік тихо розсміявся:


– Ловця відправили на Дно! О, небеса, та він, мабуть, верещав, як дівчинка.


– Але ж Дно наша територія, – Софі передала фотокартку товаришу. – Ловці не підготовані до зустрічі з тамтешніми мешканцями, і навряд чи знають хоча б основні правила спілкування з ними.


Бестибаль кивнув:


– Ти права. Але міністр воліє все робити по-своєму, що в кінцевому рахунку все одно приводить його до нас. Горбатого лише могила виправить.


– Отже, орієнтовне місце перебування Томаса – площа Шенум, неподалік блошиного ринку, – продовжив Мортем, – важливо не наробити шуму і не привертати до себе зайвої уваги. Тинятися там з мечами в руках не вийде, тому зупиніть вибір на чомусь меншого розміру. Чекаю вас завтра рівно о десятій ранку, у своєму кабінеті. А зараз – забирайтесь і приведіть себе в порядок!


Софі підвелася.


– А що має бути у пакунку?


– Скринька з подвійним дном, – відповів Бестибаль. – Томас залишить там медальйон. Його обов’язково потрібно принести і передати міністру. В ньому інформація, яку ловець зібрав за час роботи під прикриттям. Доставте його цілим і неушкодженим. Є запитання?


У залі запанувала тиша. Питань не було.


* * *


Софі проспала майже увесь день. Прокинувшись, вона пішла у ванну і провела під душем майже цілу годину. Зупинившись перед дзеркалом, мисливиця взялася розглядати барвистий синець в районі ребер – результат зіткнення з дівицею в клубі. Повертівшись ще трохи, дівчина кинула погляд на годинник, що висів у коридорі. Стрілки показували без чверті десяту. Зітхнувши, Софі попрямувала в кімнату. Їй варто поквапитися – через п'ятнадцять хвилин Патрік чекатиме її біля під'їзду. Спускатися на Дно краще всього вночі, принаймні, це не викличе підозри у місцевих


Відчинивши дверцята громіздкої шафи, вона зупинила погляд на відображенні у внутрішньому дзеркалі: нічого особливого, нічого нового. Значно вища ровесниць, Софі виглядала довготелесою і худорлявою. Мало хто міг повірити, дивлячись на неї, що вони на пару з Патріком часто наїдалися досхочу різноманітними солодощами.


Зібравши довге світле волосся у хвіст, вона натягнула джинси, тонкий светр і шкіряну куртку. Мисливці не в числі улюбленців публіки, яка ошивається на Дні, і з’являтися там в службовій уніформі воліли тільки мисливці з команди Гамма, які позмінно патрулювали територію.


На столику в коридорі нещадно залементував телефон. Софі не хотіла відповідати. Наспівуючи уїдливу мелодію з реклами котячого корму, вона закріпила компас вище ліктя, запхнувши пару кинджалів за пояс, і, взувшись, поспішила покинути квартиру. Хто б це зараз не був, він зачекає до завтра, а ще краще до числа так ніколинадцятого.


4. Десь на самому Дні


– Патрік, та припини ти, – видихнула Софі, з гуркотом відсунувши важкий металевий люк. З отвору в землі вдарив нестерпний сморід, пробираючи до мозку кісток. – Естель все одно пришиє нам Орфея, а твої відчайдушні спроби протестувати тільки потішать її. Я навіть не уявляю, як ти збираєшся переконати директорів.


Патрік зробив крок вперед, вийшовши з тіні гротескного театру, гострі шпилі якого здіймалися високо вгору, немов підпираючи зоряне небо. Від цікавих поглядів перехожих їх ховали декілька декоративних кущів і великий контейнер для сміття.


– Знаєш, я став найкращим мисливцем не тільки тому, що я з біса привабливий, а ще й тому, що в моєму рукаві завжди приховано пару-трійку козирів, – опустивши руки на плечі дівчині, він посміхнувся своєю найчарівнішою посмішкою. – Погодься, переді мною важко встояти. Хоча, маю визнати, ти довго протрималася.


Патрік лагідно доторкнувся пальцем до кінчика її носа, після чого глибоко вдихнув і зник в темряві каналізаційної шахти.


– Ти надто високої думки про себе! – гукнула йому вслід Софі, розсміявшись.


– І це ще м’яко сказано!


Старі гасові лампи тьмяним світлом освітлювали стіни, вкриті химерним візерунком з тріщин, грибка та цвілі. Під ногами хлюпала каламутна жижа з багна і застояної води, майже сягаючи кісточок. На щастя, високі шкіряні черевики не промокали, інакше, після такої прогулянки не уникнути б застуди. Поморщившись і притуливши тильну сторону долоні до носа, Софі рушила вслід за товаришем вглиб тунелю. Вона спускалася сюди вже сотні разів, але до цього смороду неможливо було звикнути.


Кожне місто приховувало у своїх надрах Дно, і Акрополь не був винятком. Немов злоякісна пухлина, воно простягалося більш як на сотні кілометрів, об'єднане каналізаційними мережами мегаполісу, даючи притулок усім, кому не знаходилося місця нагорі. Іноді тут зустрічалися невеликі поселення, які в основному складалися з волоцюг, п’яниць та дрібних злочинців, але вони не становили суттєвої загрози мешканцям міста, і представники Ліги великодушно закривали на них очі. Куди більше мисливців цікавили старі водосховища, де мешкали цілі колонії різних істот, яких і людьми складно було назвати.


З людського у них залишилась лише подоба, та й те, не завжди їм вдавалося її зберегти. Життя на Дні робило їх безликими, поступово перетворюючи в жахливих монстрів. Цьому сприяло і сусідство з різним поріддям Пекла – демонами, примарами, відьмами або навіть джиннами. Правда, останні тут з’являлися особливо рідко, але все ж… Дно являло собою карикатурний зворотний бік зовнішнього світу, і тільки побувавши там, усвідомлюєш, наскільки він потворний.


Друзі мовчки пройшли вже чималий відрізок шляху, коли Патрік раптово зупинився і, прокашлявшись, заговорив дуже тихо, наче збирався повідомити щось важливе:


– Софі, нам не потрібен третій у команді? Це місце Гаррі, правда?


Зазвичай він уникав розмов про свого брата, і його цілком можна було зрозуміти. Смерть Гаррі надовго вибила його з колії.


Мисливиця ствердно кивнула.


На якусь мить він замовк, дивлячись на подругу. Софі підійшла ближче і стиснула його холодну долоню. Патрік потупив погляд і продовжив:


– Знаєш, мені так його не вистачає… Адже ми від народження були разом. Брат підтримував мене. Прикривав. Все те, що я знаю і вмію – результат його зусиль та підтримки. Те, ким я став... Гаррі вірив у мене, розумієш? А з його смертю не залишилося нічого, тільки темрява і нескінченний тупий біль. А найстрашніше те, що іноді... Іноді я навіть не можу згадати його. Знаю, це звучить по-дурному, ми ж близнюки, і я... У такі моменти я не можу дихати. Гаррі загинув, виконуючи завдання, і залишити його місце за ним – це найменше, що може зробити Ліга.


Патрік замовк. Він виглядав настільки розбитим і нещасним, що Софі не знаходила слів. Слів, які б могли втішити його і полегшити біль не стало разом із Гаррі. Вона мовчки обняла Патріка, прихилившись до міцного плеча, вдихаючи його запах, який нагадував про ліс після літньої грози. За роки, проведені в одній команді, він став настільки рідним і близьким, що Софі безпомилково змогла б впізнати його серед сотні інших.


– Ми щось придумаємо, – запевнила вона і, ставши навшпиньки, зазирнула йому в очі. – А зараз… Давай скоріше знайдемо Томаса і заберемо скриньку. А дорогою додому зайдемо у кондитерську, наберемо пончиків, та до ранку дивитимемося чорно-білі фільми.


– Мені подобається такий варіант, – він лагідно стиснув її долоню у своїй. Софі посміхнулася. Ідея з пончиками завжди була безпрограшна.


Несподівано за їх спинами пролунав здавлений смішок. Вони рвучко обернулися. У темряві тунелю стояв невисокий горбань в довгому брудному лахмітті. Впізнавши мисливців, він злякано завмер. Його обличчя ховалося під каптуром, але, все ж, Софі змогла роздивитися шкіру, вкриту жахливими кривавими болячками.


– Якісь проблеми? – у голосі Патріка звучала погроза. – Щось тебе розсмішило?


– О, ні, ні, пане! Юлій не хотів лякати вас. Юлій тільки зрадів, що так швидко знайшов вас. Хазяїн Томас прислав Юлія провести гостей до нього, – заторохтів горбань.


Софі глянула на Патріка. Він був здивований не менше за неї.


– Брешеш, – вона потягнулась за кинджалами.


– Хазяїн попереджав, що гості з поверхні не повірять Юлію. Тому він передав оце, – з-під просмаленого рукава з’явились тонкі скрючені пальці з довгими брудними нігтями. Розгортаючи тканину, горбань простягнув невеликий пакунок. Всередині лежала металева скринька, оздоблена фігурними завитками.


Такий поворот подій помітно занепокоїв Патріка.


– Ти знаєш, хто ми? – запитав він.


– Так, пане.


– А знаєш, що ми зробимо з тобою, якщо ти брешеш?


Горбань зіщулився.


– Так, пане.


Софі занервувала. Ловець в жодному разі не довірив би секретну інформацію першому зустрічному, а тим паче, постійному мешканцеві Дна. Те, що перед ними зі скринькою в руці стояв лахмітник, а не сам Томас Джоел було далеко не найкращою ознакою. Патрік, здається, думав так само. Вихопивши скриньку, він відкрив її: всередині було порожньо. Другого дна, що відокремлювало схованку, також не було.


– Задумав жарти з нами жартувати? – хлопець з блискавичною швидкістю притис горбаня до стіни і приставив кинджал до його горла.


– Ж-ж-жарти? Юлій лише виконує наказ хазяїна Томаса, – залепетав виродок, прикриваючи очі від старої штукатурки, яка посипалася зі стін, – він давно чекає гостей у таверні «Трьохголовий пес». К-к-клянусь… Прошу, пане, не вбивайте Юлія!


Софі чудово розуміла, що тут щось не чисто і горбань явно не той, за кого себе видає. Ловці міністерства відомі своїм зневажливим та гидливим ставленням до мешканців Дна, і повірити, що один із них взяв собі в компаньйони брудного горбатого виродка мисливці не могли.


Таверна, про яку він говорив, справді існувала і знаходилася неподалік від площі Шенум. Якщо ловця вже немає в живих, то, хоч медальйон все ще може бути там.


– Веди, – коротко скомандувала вона, відтягнувши Патріка, – і краще не рипайся.


Юлій кивнув і слухняно задріботів вглиб тунелю. Тепер Софі зрозуміла, чому раніше не почула його наближення – горбань рухався абсолютно беззвучно, навіть вода не сколихнулася від його кроків.


– Тільки не кажи, що повелася на цю байку, – прозвучав над самісіньким вухом шепіт Патріка.


– Не сміши. Звісно ж ні.


– То давай покінчимо з ним прямо тут.


– Ще рано. Спочатку потрібно відшукати медальйон.


Через декілька хвилин вони дійшли до кінця тунелю у вигляді малопримітного отвору в стіні, прикритого всіляким мотлохом. Юлій відсунув старезні дошки і, поманивши мисливців за собою, зник у цій дірі. Друзі перезирнулися і рушили вслід за ним. Прохід вивів їх у величезний, тьмяно освітлений, зал. По всьому периметру приміщення високу склепінчасту стелю підтримували масивні колони. Вони слугували своєрідними мітками, розділяючи Дно на сектори. З усіх боків гриміли сотні голосів, розходячись потужним відлунням, а мешканці Дна гасали туди-сюди, мелькаючи перед очима. Попереду кривобокі дерев'яні халупи утворювали подобу лабіринту з вузеньких вуличок та провулків.


– Пане, панно, нам туди, – сказав Юлій, вказуючи в бік прилавків. Шлях до таверни пролягав через блошиний ринок, і це було не найкраще місце для прогулянки.


Патрік натягнув на голову капюшон, Софі зробила те ж саме. Опустивши голову так, щоб бачити тільки ноги горбаня, вона рушила слідом. Їх тут знав чи не кожен пацюк, і привертати до себе зайву увагу в сьогоднішній план не виходило.


– Схоже, Томас врізав дуба. А нам, як завжди, все розгрібати. З цими ловцями тільки одні проблеми, – Патрік обхопив її за талію і притягнув до себе. – Я от ніяк не можу зрозуміти, що за істота цей Юлій. Він не демон, інакше б компас завібрував, але й не відьмак – компас не нагрівся.


– Нам потрібно терміново щось придумати, – якомога тихіше прошепотіла Софі, – у мене з собою тільки пара кинджалів... До речі, наступного разу, нагадай мені більше не слухати порад Мортема щодо вибору зброї.


Блошиний ринок Дна був унікальним місцем. Тут продавали абсолютно все – від гнилих відходів до рідкісних артефактів і дорогоцінних прикрас. І в ходу тут була особлива валюта, адже гроші Акрополя тут цінувалися не більше обгорток від цукерок. На Дні платили зубами. Дівчина ніколи не вдавалась в подробиці курсу такої валюти, але знала, що за людські зуби тут можна непогано закупитись.


– Кого я бачу, – зненацька пролунав зовсім поряд низький неприємний голос. Від найближчого прилавка до них підійшла тонка постать. – Мисливці за головами, яка несподівано неприємна зустріч. По чию душу цього разу?


Жінка була худа, немов скелет, обтягнутий шкірою. Тонкі знекровлені губи викривились в злій усмішці. Вона глянула на мисливців, і Софі мимоволі сіпнулася. Білки очей були абсолютно чорними, і такі ж чорні зіниці, немов дві дірки зяяли на тлі сріблястої райдужки. Відьма. Скільки б разів вони з ними не зустрічалися – дівчина ніяк не могла звикнути до цих жахливих очей.


– У тебе все одно її немає, тож розслабся, – сказав Патрік, пильно вдивляючись у жінку. Його погляд ожив, і в ньому промайнув пустотливий вогник, який свідчив про народження якоїсь ідеї.


– За твою немиту голову навряд чи хтось заплатить, тому прийдемо по тебе, лише коли дуже сильно накосячиш, – сказала Софі. Ставши навшпиньки, вона покрутила головою, шукаючи поглядом горбаня. Побачивши його спину в натовпі, вона задоволено хмикнула – він не помітив їхньої відсутності і в тому ж темпі рухався далі, у бік таверни.


– Назовись, – тим часом звелів Патрік відьмі.


– Шибон.


– Так от… Шибон, ми декого шукаємо. Рудий такий чолов’яга з поверхні, звати Томас Джоел. Подейкують, він заліг у «Трьохголовому псі». Може, ти щось знаєш? Раптом, чула або бачила щось?


Вона окинула мисливців недовірливим поглядом.


– Я не зобов’язана допомагати головорізам.


– Ну, тоді і мене нічого не зупиняє, – Софі провела пальцем по лезу кинджалу.


– Не філонь, стара! Спочатку вислухай, – невдоволено буркнув Патрік. – Є справа, і якщо зараз ти допоможеш, твоя голова залишиться на плечах до кінця твоїх днів. Даю слово.


Софі знову підвелась навшпиньки, але тепер Юлія й слід простиг.


Шибон зміряла поглядом співбесідника і задумалась. Блефує? Не схоже. Можливо, вдасться вигідно сторгуватися.


– Слова – порожній звук, мисливцю, – вона підкотила рукав сукні до ліктя, простягнувши тонку безколірну руку, – «чорну мітку» і тоді домовились.


«Чорна мітка» або, іншими словами, знак мисливців за головами – так вони мітили своїх найкращих інформаторів на випадок, якщо комусь з Ліги захочеться тих прикінчити. У кожного мисливця вона була випалена на спині, між лопатками. Ідеально виконати візерунок тавра Ліги могли тільки ті, хто безпосередньо туди входили. Спробуй Шибон це зробити самостійно – її фальшивку викриють за лічені секунди, і це вже точно буде коштувати їй життя.


– А не завелика ціна? – Софі запитально вигнула брову.


– Хлопець говорив про якусь справу. Я так розумію, для вас це дуже важливо.


– Спочатку викладай все, що знаєш про Томаса, – у Патріка почав вриватися терпець.


– Гаразд, нехай буде по твоєму. – Зітхнувши, Шибон неохоче кивнула. – Чоловік, якого ви шукаєте, справді був тут. Він все цікавився легендами про Майстрів та Іграми Патріотів. Чула, у вас нагорі люблять розважитися з нечистю... І навіть платять великі гроші за це.


Патрік спохмурнів.


– Майстри? – запитав він, але жінка, проігнорувавши питання, продовжила:


– Куди він подівся, я не бачила. Знаю лише, що у таверну, куди ви йдете, ніхто вже дуже довго не заходить, окрім горбатого.


– Таверну? Ми нічого не казали тобі про таверну! – спалахнула Софі. Хвиля жару пройшла по тілу, серце забилось вдвічі швидше. – Не смій лізти мені в голову, ти брудна…


Вона не змогла договорити. Патрік лагідно поклав руку їй на плече, ставши між нею і Шибон. Схопивши відьму за руку, він взявся виводити лезом мітку. Шибон зачаровано спостерігала за точними рухами мисливця, який


відтворював вигадливий візерунок тавра, вслід за якими на її мармурово-білій шкірі виступали краплі крові.


– Слухай сюди. Якщо ми не вийдемо через двадцять хвилин, ти повинна зробити все, щоб витягнути нас. Тільки тоді я й закінчу мітку. А спробуєш злиняти – я тебе з того світу дістану. Затямила?


Жінка кивнула і, схиливши голову, рушила в прилягаючу вуличку.


«Дожились, тепер наші життя залежать від паршивої відьми» – не втримався від уїдливого коментаря внутрішній голос Софі.


* * *


Юлій чекав їх біля двоповерхової халупи, нервово озираючись довкола.


Стара таверна, здавалося, була зліпленої з першого, що потрапило під руки. Трухляві дошки, з'їдені іржею металеві пластини, де-не-де цілі шматки стін, дивлячись на які, складалося враження, що їх перенесли сюди, відламавши від інших будівель. Здалеку споруду можна було прийняти за величезну купу мотлоху, на яку варто тільки дмухнути, як вона розвалиться до бісової матері.


Над входом висів шматок фанери з незграбним зображенням трьохголового собаки. Роздивившись її, Патрік перевів погляд на Юлія, що застиг з німим питанням.


– Та от, вирішили по магазинах пробігтися, – сказав він, – сам розумієш, Дно – столиця моди, французькі модельєри тихо плачуть.


Горбань насмішки не оцінив:


– Хазяїн Томас чекає вас всередині.


– Краще ми зачекаємо його тут, можеш так і передати, – мовив хлопець. Патрік зібрався тягнути кота за хвіст, забувши, що цей кіт міг з легкістю видерти очі. Зовнішньо він тримався легко і невимушено, нічим не висловлюючи занепокоєння, але Софі знала, що насправді її друг напружений, мов натягнута струна. Їм потрібно було виграти час, щоб відьма встигла придумати, як витягнути їх в разі чого.


Юлій пропустив слова мисливця повз вуха і прочинив двері, жестом запрошуючи увійти.


– Ти з першого разу не зрозумів? Нехай Томас вийде сюди, – повторила Софі.


Її вельми непокоїло те, що вони досі не знають, хто, або що, ховається під каптуром. Та раз вони прийняли його правила – грати доведеться до кінця.


Перезирнувшись, мисливці обережно зробили крок вперед, зазираючи в приміщення. Вікна в таверні були наглухо забиті, тож у темряві годі було щось розгледіти, відчувався тільки задушливий запах крові, поту і цвілі. Патрік вже було відкрив рота, щоб щось сказати, але раптом з глибини таверни долинув гортанний хрип, за яким послідувало тихе булькотіння. Він повторювався знову і знову, нагадуючи важке судорожний дихання. Софі відчула, як волосся на руках стає дибки.


– Томас? – покликала вона, міцніше вхопившись за рукоятку кинджалу.


– Та заходите ви вже! – зненацька гаркнув горбань, спритно схопивши їх обох за барки і грубо заштовхуючи всередину. Очевидно, йому набридло прикидатися переляканим і слабким провідником. Патрік спробував відбиватися, але руки горбаня виявилися надиво сильними.


– А якщо я не хочу? – зашипів мисливець.


– А Юлій і не питає! – прогарчав горбань і закинув їх всередину.


Софі простягнулася на брудній підлозі, поряд з Патріком, вдихнувши пристойну порцію пилюки. Юлій зачинив двері і увімкнув світло. Побачивши те, що виринуло з мороку, у дівчини на спині виступив холодний піт. Довкола них тісним колом тулилося не менше тридцяти осіб – чоловіки і жінки, різного віку, кольору шкіри та тілобудови, всі одягнені в старе, поношене ганчір’я.


У Софі не було часу думати, як вони тут вмістилися, її більше хвилювали їхні обличчя, вірніше те, що колись було обличчями. Тварюки прикривали білясті очі руками, химерно вигинаючи лисі брови, так як повік у них не було. Їхні роти скривилися в потворних гримасах, оголюючи ряди гострих конусоподібних зубів, а огидна зеленувата слина стікала по підборіддю, капаючи на підлогу.


Патрік голосно вилаявся.


– Ну звісно, людожери, – просичав він. Тепер питання, куди подівся Томас Джоел, відпало само собою.


– Молоде м’ясо – смачне м’ясо, – прогарчав хтось у натовпі.


– Дивися, не вдавись, – сказала Софі. Повільно піднявшись і не спускаючи очей з людожерів, вони з Патріком стали спиною до спини, прийнявши оборонну позицію. Кинджали для такої ситуації були досить малоефективною зброєю, але вибирати не доводилося.


– Хочу хлопця! – плямкаючи, вимовила потворна приземкувата дівчина, облизуючи губи.


Патрік гидливо зморщив носа:


– Нічого особистого, дорогенька, але швидше пекло замерзне, аніж у нас щось вийде. Ні, мені подобається, коли дівчата кусаються, але у випадку з тобою, я боюся, що довго не протягну.


Людожери зімкнули довкола мисливців ще більш щільне коло, і тепер Софі мало що могла розгледіти, окрім огидних слинявих пик. Повернувшись в бік виходу, вона скривилася – єдиний шлях звідси заступав горбань. Знявши каптур, він мовчки спостерігав за мисливцями, опершись на спис, який невідомо звідки з'явився в його руках. Схоже, все, що тут відбувалося, добряче його розважало.


– М’ясо, їсти, – виплюнув один із виродків, що стояв в іншому кінці кімнати.


– Це м’ясо може і по пиці надавати! – Прошипів Патрік.


Зараз єдиним шансом на порятунок був старий перевірений трюк – тягнути час будь-якою ціною. Патрік готовий був танцювати, розповідати казки, навіть заспівати караоке, тільки б виграти декілька хвилин і придумати, нарешті, що робити далі. Та поки що всі розумні думки з успіхом обходили його стороною, залишаючи тільки гірке розуміння того, що такою жалюгідною зброєю з такою юрбою людожерів їм не впоратися.


Тварюки товпилися, пожираючи їх поглядом, але ніхто не наважився порушити кола, чекаючи дозволу Юлія. Мабуть, горбань був для них кимось на кшталт господаря чи ватажка, надаючи їм їжу, і отримуючи натомість абсолютну покору.


У віддаленому кутку кімнати знову пролунав гортанний хрип і тихе булькотіння. Софі пересмикнуло.


– Що це? – запитала вона, адресуючи питання тому, хто їх сюди привів.


– Головорізи шукали Томаса, і головорізи знайшли його.


Кімната вибухнула сміхом, якщо цей огидний звук, більше схожий на тертя наждачного паперу по металу, можна було назвати сміхом. Наказовим рухом руки Юлій звелів своїм підопічним розступитися, демонструючи джерело звуку.


Софі затулила долонею рот, намагаючись стримати крик. Перед барною стійкою стояла масивна металева клітка, на дні якої, в безформній купі ганчір'я, вгадувалися обриси людського тіла. Якщо б не вогняно-руда коса, дівчина навряд чи б впізнала в цьому спотвореному бідоласі ловця Томаса Джоела. І найгірше було те, що він все ще дихав.


Патрік застиг, не вірячи своїм очам. Софі зробила крок вперед, але зненацька перед нею виріс Юлій. Дівчина злякано відсахнулася, вражена надто різкими і спритними рухами горбаня.


– Ні, навіть не думай! – прошипів він.


– Здається, ти забуваєш, з ким маєш справу, – холодно промовила Софі. – Раджу не злити мене, коли стоїш так близько. Можливо, мені вже нічого втрачати, але перед тим, як твої потворні прихвосні накинуться на нас, я все ж встигну всадити кинджал тобі в горло.


Повагавшись якусь мить, і зваживши всі «за» та «проти», горбань неохоче відступив до дверей.


Софі ніколи не вважала себе вразливою і сентиментальною, адже будучи мисливцем, їй доводилося бачити чимало жорстоких та кривавих сцен, але таке... Джоел вже давно був непритомний, і це явно було на краще. Дивно, як він ще не помер від больового шоку та великої втрати крові. Тварюки обгризли його кінцівки, здерли шкіру з тулуба, майже перетворивши ловця у фарш, і залишили помирати. Навіть закляті вороги не заслуговували такої смерті.


Софі важко зковтнула, присіла навпочіпки, притулившись лобом до брудних прутів клітки, і просунула руку з кинджалом всередину. Всього секунда, і ловець сіпнувся, в останній раз вдихаючи повітря. Його понівечене тіло напружилося, і Софі помітила, як під лахміттям щось зблиснуло. Медальйон! Дівчина, закусивши губу, міцно вхопилася за брудний ланцюжок, і зірвала його з шиї, затиснувши в долоні.


– Заберіть її, – роздратовано промимрив Юлій. Чиїсь міцні руки боляче схопили її за плечі і безцеремонно жбурнули назад, в центр кола.


– О, ви, я бачу, джентльмени, – сказав Патрік, допомагаючи подрузі підвестися.


– З'їсти хлопця! З'їсти хлопця! – проскандували в унісон кілька хрипких жіночих голосів.


– Дівчата, станьте в чергу, – відізвався мисливець.


Юлій повернувся до вхідних дверей, і перш аніж покинути приміщення, єхидно посміхнувся і віддав команду «фас». Натовп лише цього й чекав. Радісно заревівши, людожери кинулися на мисливців.


Більшість тварюк уподобало в якості вечері Патріка, так що з першими нападниками у Софі не виникло проблем. Витягнувши закривавлене лезо з горла огрядного чоловіка, вона кинулася прикривати спину товариша. Людожерів було надто багато, і потрібно було терміново придумати, як щезнути звідси, інакше їх просто розірвуть.


– Патрік! Послухай…


– Не кращий час теревенити. Як ти могла помітити, я тут особливо популярний!


– За барну стійку! Швидко! – скомандувала Софі, кинувшись вперед.


Звернувши шию черговому голодуючому людожеру, Патрік немов злетів на сусідній стіл, відштовхнувся, і, зробивши нехитрий перекид, приземлився на барну стійку.


Людожери відтіснили Софі до стіни, але їй вдалося віддерти не надто міцну дошку, що виконувала роль полиці. Довгі іржаві цвяхи загрозливо стирчали з прогнилої деревини, тож вирішивши, що це цілком зійде за зброю, вона вгатила нею першого, хто потрапив під руку. Кремезна жінка звалилася на підлогу, нестямно волаючи і потираючи закривавлену щоку. Вона спробувала спіймати Софі за ноги, але дівчина вчасно з'їздила їй по пиці підошвою черевика.


Але все ж, їх було занадто багато. Мисливиця не помітила, як ззаду підібрався черговий любитель людської плоті і, загарчавши, вп'явся гострими зубами між лопатками, маючи намір відгризти шматок шкіри. Софі скрикнула, намагаючись ухилитися, але марно – його зуби зціпились мертвою хваткою. Вона вже була готова розпрощатися з частинкою власної плоті, коли поруч виник Патрік і в мить ока відправив цю піранію до праотців.


Раптом двері з оглушливим тріском вилетіли з петель. З делікатністю бульдозера в таверну ввалився велетень під три метри зростом, розкидаючи всіх на своєму шляху. Людожери, миттю забувши про своє першочергове меню, кинулися на нього, очевидно, приваблені більшою кількістю м'яса. Тільки їх сподіванням поласувати велетнем не судилося здійснитися, і вони залишалися з носом, а хто і без, розлітаючись на всі боки і випльовуючи власні зуби впереміш із землею.


– Голем! – просяяв Патрік. Відьма не підвела, і в цей момент він був готовий від радості всю її розмалювати «чорними мітками». Кинувшись у бік велетня і прошмигнувши повз нього, мисливці, нарешті, вибралися з таверни.


Як і варто було очікувати, Юлій зник у невідомому напрямку. Перехожих на вулиці теж значно поменшало, а ті, хто залишився, ховалися по закутках або за горами мотлоху. Мешканці Дна знали – біда не приходить одна, з нею з'являються і головорізи, і краще не потрапляти їм на очі.


Не зупиняючись, Софі намацала медальйон в кишені куртки і вимучено посміхнулася. Адже без нього все це було б марним – і спуск на Дно, і добровільний рейд до племені людожерів, і смерть Томаса.


Шибон стояла там, де й залишила їх. Вона мовчки простягнула руку, щоб Патрік завершив мітку. Незважаючи на те, що їм варто було якомога швидше забратися звідси, він акуратно додав декілька ліній і, подякувавши, потягнув Софі вгору по вулиці, до тунелю, який вів на поверхню.


* * *


Нічне небо розсікла яскрава блискавка. Дощ лив, немов із відра. Холодні пориви вітру нещадно періщили потоками води в обличчя, заливаючи очі. Вибравшись з люка, Софі відповзла вбік, і уткнувшись носом у долоні, не поспішала підніматися. Серце гупало десь у горлі, немов готуючись вилізти і відвісити добрячих стусанів за цей божевільний спринт. Криваві рани на спині горіли, а мокрий одяг неприємно лип до тіла. Патрік вовтузився поряд, закриваючи люк.


– Уявляю, що з нами тепер зроблять ці божевільні, – видихнувши, вимовив він і розвалився поряд. – Ми провалили завдання, не змогли врятувати ловця і, що найгірше, повернулися з порожніми руками. Та вони нас в порошок зітруть.


– Я б так не сказала, – Софі порився в кишені і простягнула товаришеві сріблястий медальйон.


– Але де ти...


– Зірвала з шиї Томаса, коли... Ці тварюки, схоже, спіймали його до того, як він встиг помістити медальйон у скриньку. Шкода бідолаху...


– А звідки тоді вони знали про нас?


Софі мерзлякувато зіщулилась і обняла себе за лікті. Дощ тільки посилювався, а вона вже промокла до нитки.


– Можливо, вибили з нього інформацію, а можливо, нічого й не знали. Подумай сам, адже цей Юлій міг йти за нами досить довго. Він рухався, наче тінь... Горбань міг чути нашу розмову про Томаса і про те, що той повинен нам передати. І скринька могла бути у нього з собою, щоб продати.


А зіставивши це все між собою, він вочевидь, вирішив пограти з нами і затягнути у своє кодло.


– Але ж це було вельми ризиковано. Ми могли забрати скриньку і піти, – Патрік підвищив голос, щоб перекричати шум зливи.


– І тоді б йому довелося нас відпустити. Але він отримав всі карти, коли ти заявив, що скринька порожня.


Патрік вилаявся і, насупивши брови, надовго замовк.


Софі схвильовано спостерігала за другом, відчуваючи, як він злиться. Він не любив, коли його залишали в дурнях, особливо, якщо це вдавалося якийсь нечисті.


– Недалеко звідси є кондитерська, – нарешті, сказав він з ледь помітною посмішкою, – якщо пропозиція про пончики і фільми ще в силі.


5. Знайомі незнайомці


– Обожнюю карамельно-грушеву начинку, – промовив Патрік, з апетитом відкусив шматок пончика. Крем розтікся між пальцями, і хлопець взявся його старанно злизувати.


Спостерігаючи за кумедними діями друга, Софі розсміялася. Самій ж їсти не хотілося, і вона зупинила свій вибір на великій порції міцного латте. Глибоко вдихнувши, мисливиця озирнулась.


Злива, нарешті, припинилася, але на вулицях було незвично порожньо. Насолоджуючись запахом дощової свіжості, Софі відзначила про себе, що це трохи дивно, та все ж, не варте уваги. Все таки вже осінь, і хоча вдень ще було доволі тепло, з приходом ночі на місто опускалася осіння прохолода, і любителів нічних прогулянок значно поменшало.


Тримаючи в одній руці горнятко з гарячим напоєм, Софі йшла, балансуючи на високому бордюрі, який відділяв тротуар від проїжджої частини. Патрік захоплено переповідав сюжет книги про підлітків, наділених супер силами. Софі майже не слухала, поринувши у роздуми. Історія з ловцем займала всі її думки. Надто вже багато питань виникало з цього приводу.


– От навіщо Томаса відіслали розвідати про Ігри Патріотів? Та ще й на Дно? Що можуть знати про це відьми та решту збіговиська нечисті, – запитала вона, зупинившись навпроти парфумерної крамниці. – Адже це звичайна розвага для тих, кому нікуди подіти гроші. Навіть до шоу недотягує. Одна реклама і нічого цікавого.


– Не зовсім так, – дожовуючи пончик, Патрік вказав на постер, приклеєний до вітрини. – Читай, що написано дрібними літерами: «Заплати та виживи». Який сенс багатіям прощатися з життям, грошима, втягуючи свій зад у чорт зна що? Вірно, ніякого. Та можна розважитись за рахунок інших. Вся ця реклама, анкети, які роздають прямо посеред вулиці – все розраховано на пересічних людей. Туди потрапляють або справжні відчайдухи, або ті, кому нічого втрачати.


Софі заплющила очі, відчуваючи себе виснаженою:


– А гроші? Адже платити доводиться чимало.


– Коли шукаєш гострих відчуттів, гроші завжди знайдуться.


– Отже, Патріоти – закритий клуб, і що там відбувається насправді – невідомо, – сказала вона. – Тому, цілком ймовірно, що слова відьми, про забави з нечистю, не позбавлені сенсу. Тоді це пояснює підвищений інтерес міністра і його зустріч з нами. Але… Гаразд, завтра все з’ясуємо, а тепер ходімо, ти замерз.


Патрік демонстративно випрямився, розправивши плечі:


– От і не правда!


– Скажи це своїм зубам, якими ти щойно відстукотів дев’яту сонату, – Софі посміхнулась, підштовшнувши товариша.


– То яку б ти хотіла отримати супер силу? – запитав він, повернувшись до розмови про книгу. – От я б не відмовився від телекінезу. Банально звісно, але тільки уяви, скільки всього можна зробити, рухаючи предмети силою думки! Можна було б потихеньку довести Естель до божевілля. У мене мозок чухається лише від однієї думки про це!


Софі збавила темп. Відчуття тривоги, яке не покидало її від самого Дна, тепер зросло. Щось було не так. Вона роззирнулася. Всі крамниці зачинені, вивіски не горять, світла у вікнах жилих будинків також немає. Як вони раніше цього не помітили – абсолютно безлюдна вулиця, жодних авто, навіть патрульних ловців невидно.


Несподівано земля під ногами затремтіла, немов до них мчало стадо слонів. Патрік замовк, здивовано звівши брови в німому питанні.


– Якщо в такий спосіб ти хочеш продемонструвати мені про свої надприродні здібності, то це ти дарма, – схвильованим голосом промовила Софі.


Вона зробила декілька кроків вперед, вдивляючись в темряву і намагаючись розгледіти джерело вібрацій. Але нічого незвичайного побачити так і не вдалося, якщо, звісно, не приймати до уваги цілком порожню вулицю у місті з кількамільйонним населенням. Тим часом гуркіт наближався, і тепер до нього додався шум з яким розколюється асфальт. Дорога під ногами вкрилась сіткою тонких тріщин. Шибки у вікнах сусідніх будинків задрижали. Софі нервово зковтнула і поглянула на товариша. Патрік виглядав цілком налаштованим дременути звідси куди подалі.


– Що за.. – видихнув він, дістаючи зброю, і дивлячись кудись позаду неї.


Дівчина обернулася. По вулиці до них мчали з десяток людей. Ще мить тому їх не було, швидше за все, вони з’явились з якогось провулка.


– Назад!


– Забирайтесь! – кричали вони, розмахаючи руками.


Дорога затремтіла з новою силою. Мисливцям варто було б прислухатися до поради бігунів, але ноги немов приросли до землі. Натовп наздогнав їх, і Софі відчула, як хтось схопив її за зап’ястя і потягнув за собою. Вибору не було, і вона стрімголов ринулись вперед. Патріку також не дозволяли відставати двоє інших незнайомців.


Хоча це і було зараз недоречно, Софі все ж спробувала розгледіти того, хто тягнув її. Судячи зі статури і розміру руки, це був хлопець, одягнений у темно-сірий балахон з величезним капюшоном, який повністю приховував його обличчя. Спотикаючись і корчачись від різкого болю в боці, Софі з усіх сил старалася не відставати. Вона воліла б ще раз спуститися на Дно чи відірвати голови кільком демонам, але тільки не черговий виснажливий спринт.


Незважаючи на всі їхні зусилля, гуркіт наближався, і тепер до нього додалося жахливе шипіння. Асфальт ходив ходором, немов під ним повзло щось величезне. Добігши до перехрестя, група злагоджено розділилася, і хлопець рвонув у порожній провулок.


Патріка тим часом потягли в протилежний бік. Софі впиралася, намагаючись вивільнити руку, але марно – хлопець навіть не поглянув в її бік, ігноруючи всі її спроби. Завернувши за ріг багатоповерхівки, він навалився всім тілом на неї і міцно притис до стіни. Від нього віяло жаром, одяг наскрізь пропах потом і димом. Скривившись, дівчина спробувала відштовхнути його, але хлопець тільки роздратовано зашипів, і взявся оглядати вулицю.


– Та що тут відбув… – почала було Софі, але його долоня безцеремонно затулила їй рота.


А ось це вже не влазило ні в які ворота. Не на ту напав!


Прикинувши, що на її боці ефект неочікуваності, вона точним, відтренованим рухом заїхала хлопцю прямісінько під ребра. Це явно збило його з пантелику, і він встиг тільки зойкнути, а вже наступної миті стояв із заламаною рукою.


– Е-ей! Леді так не поводяться, – здавлено прохрипів він з помітним акцентом. Софі доводилося й раніше зустрічати таку вимову, правда, рідко. Вона одразу різала слух – всі слова вимовлялися дещо вичурно і звуки ніби заокруглювалися.


– А ти не з кмітливих, леді не вештаються вночі по вулицях.


Хлопець розсміявся:


– Згоден, вештаються тільки повії і мисливці за головами. Роблю ставку на друге, хоча й не відкидатиму першого.


Софі голосно фиркнула і трохи краще познайомила його пику зі стіною.


– Не знаю, хто ви такі і в що нас втягнули, але ви дорого за це заплатите! Куди твої дружки потягнули Патріка?


– Повір, у нього зараз значно менше проблем. Та відпусти ти мене! Ця тварюка порве нас на шматки швидше, аніж тут з’явиться хтось із Патріотів! – вивернувшись і відстрибнувши, він подивися на неї. Тінь капюшону наполовину ховала його обличчя і Софі бачила лише кінчик носа, тонкі губи і м’які лінії скул.


– Патріоти? – недовірливо перепитала вона. – Сьогодні що, всі змовилися?


Прямо у неї за спиною почувся оглушливий тріск, змушуючи забути про всі суперечки. Софі обернулася і завмерла. Розпихаючи уламки тротуару, з-під землі вилізла потворна помісь саламандри зі змією, розміром метрів шість. На мить чудовисько притихло, гулко втягнувши повітря, немов принюхуючись.


Покрутивши кілька разів потворною головою, тварюка втупилася прямо на дівчину і засичала. Міцні кігті заскреготіли по асфальті, викрешуючи іскри – чудовисько, нарешті, повністю вибралося з-під землі, і впевнено попрямувало до неї, залишаючи за собою слизький слід. Якщо колись Софі і читала про цього демона, то бачила вперше.


Хлопець вилаявся, повільно відступаючи назад:


– А ось і Йян-ті. Чудово… Низький уклін тобі, не могла заткнутися? Тут твоя зброя не допоможе, – сказав він, поглянувши на кинджали, які витягнула Софі, – просто не відставай… І давай цього разу без фокусів!


Софі слухняно позадкувала вглиб вулички. Саламандра додала швидкості, виплюнувши згусток червонуватого слизу. Дівчина в останню мить ухилилася, і слина розтеклася по стіні. Поверхня задиміла і з шипінням швидко розтанула, утворивши діру розміром з кулак. Софі явно не бажала випробувати на собі дію цієї їдкої гидоти і побігла вслід за хлопцем.


Вуличка виявилася значно довшою, аніж здавалося на перший погляд, і поступово зрадницьки звужувалася. Тут стояв запах алкоголю та, здається, сірки. Оббігши гору баків для сміття, в яких, здається, хтось спав, вони вперлися у суцільну стіну.


– Прокляття, глухий кут, – видихнула вона.


– Серйозно? А від тебе важко щось приховати, – хлопець розчепив балахон, діставши з-за поясу вельми незвичайний серп з темного металу. Вправно крутнувши його в руці, він гарячково зашепотів, задерши голову догори. – Думай. Думай! Що робити? Що робити? Що ти можеш зробити?


Позаду них почулося шипіння, яке супроводжувало плювок. Софі злякано озирнулася. Рептилія встигла подолати значну відстань, будучи вже на півдорозі до них.


– Там! – вигукнув хлопець, вказуючи на пожежну драбину в кількох метрах над ними. Щоб опустити її, потрібно було видертись хоча б на один зі сміттєвих баків, але часу, щоб присунути його ближче, вже не залишилося.


Невелика відстань між будинками зіграла їм на руку. Хлопець розігнався, на скільки це було можливо, підстрибнув і, відштовхнувшись ногами від протилежної стіни, зачепився серпом за нижню перекладину драбини. Вона з гуркотом опустилася вниз. Готово!


Ким би не був незнайомець, він провернув цей трюк з надзвичайною точністю і легкістю хижака, який вистрибнув із засідки на здобич. Він явно не вперше таким займався, на превеликий подив Софі. Це насторожувало, але в куди меншій мірі, аніж розлючена Йян-ті у них за спинами, яка знову взялась їх атакувати зі страхітливим шипінням.


– Тобі що, потрібне запрошення у письмовій формі? Лізь давай! – закричав хлопець, на мить відволікшись і випустивши з поля зору рептилію.


Згусток їдкого слизу пролетів зовсім близько, зачепивши його плече, і миттєво роз’ївши одяг. Він зціпив зуби, не вимовивши ані звуку. Софі відчула запах паленої плоті і, винувато потупивши погляд, полізла вгору по драбині. Хлопець, не зволікаючи, піднімався слідом. Їм неабияк пощастило, що чудовисько не могло влучити, плюючись вгору.


На даху лютували шалені пориви вітру, пробираючи до кісток. Дівчина


одразу ж задубіла, відчуваючи як мокрий одяг, здавалося, примерзає до шкіри. Обхопивши себе руками, вона озирнулась. Навколо були тільки антени, купа заржавілих бляшанок і декілька тонких дощок, сумнівної міцності.


– Якщо перестрибнути на сусідній будинок, ми спустимося на Західний бульвар. А далі нас зустрінуть. Не хвилюйся, твій друг в безпеці, – мовив незнайомець, перегнувшись через перила. Здається, поранене плече його мало хвилювало, або ж він прекрасно вмів себе контролювати. – Тут залишатися небезпечно, Патріоти знайдуть саламандру і швидко зрозуміють, куди ми змилися.


Від сусіднього даху їх відділяло якихось сім, максимум сім з половиною


метрів. Софі насупилася: за інших обставин подолання такої відстані не становило нічого складного. Але тільки не зараз, коли все тіло перетворилося практично на неконтрольовану крижану брилу. Хоч трохи схибиш, і політ з двадцятого поверху гарантований. Зітхнувши, вона мовчки розімнула занімілі руки, і витягнула дошку з найближчої купи. Новий компаньйон зацікавлено спостерігав за нею, опершись на величезну антену. Його обличчя все так само було приховано капюшоном, і це вже починало дратувати.


З діловим виглядом відвернувшись від нього, Софі піднесла дошку до краю і ще раз оглянула: щоб побудувати щось на подобі містка, довжина підходила, але матеріал виявився дешевою фанерою не найвищої міцності, до того ж відсирівшою. Хоча, якщо скласти кілька дощок одна на одну, все може вийти. Дівчина почала тягати листи фанери, а незнайомець, тим часом, спостерігав за нею з єхидною усмішкою. Коли спорудження імпровізованого містка було завершено, дівчина зітхнула і перелізла через перила.


“Не дивися вниз. Дивися тільки прямо перед собою. Все буде гаразд, Софі, все буде гаразд!” – прошепотів голос Патріка у її голові. Голос, якому вона звикла довіряти своє життя. Глибоко вдихнувши і розвівши руки в боки, Софі зробила декілька кроків. Фанера спружинила з сильною віддачею, тому ступати довелося повільніше. Зненацька почувся хрускіт. Дівчина широко відкрила очі, намагаючись не дивитися вниз. Перехопило подих, а серце відбійним молотком застукотіло в грудях. Трохи заспокоївшись, вона продовжила рух, заборонивши собі зупинятися.


Нарешті, Софі досягла місця призначення, і опустилася на дах. Полегшено видихнувши, вона озирнулася, чекаючи, коли хлопець перебереться до неї.


Він ще якийсь час постояв, немов обмірковуючи цю ідею, а потім зробив кілька кроків назад, швидко розігнався, відштовхнувся від перил і, виписавши в повітрі неймовірний кувирок, приземлився поряд. Обсмикнувши свій темно-сірий балахон, він подивився на дівчину:


– І з якого переляку тебе взяли в Лігу? Сім нещасних метрів, а вона дефілює по дошках. Все дивився і боявся пропустити момент, коли ж ти звалишся – це було б куди більш ефектним видовищем.


Софі стикнула кулаки. Довелось докласти чимало зусиль, щоб заспокоїтися і як слід не врізати цьому ідіотові.


– Краще не наривайся! – огризнулась вона.


– Ну, як скажеш. Пішли.


Більше ніхто не вимовив ані слова. Вони спустилися з даху, перетнули яскраво освітлений бульвар і пройшли декілька наступних кварталів. Вийшовши з тіні будинків на площу, вони побачили, що їх уже чекають. Посеред дороги був припаркований величезний темно-синій фургон, поряд з яким стирчала невелика компанія в сірих балахонах. Осторонь від фургону стояв Патрік, роздратовано протупцьовуючи на місці і вдивляючись у сусідній провулок. Побачивши Софі, він кинувся їй назустріч.


– З тобою все в порядку? – він оглянув її з голови до ніг, і не помітивши видимих ушкоджень, заспокоївся і міцно обняв.


– Так, все гаразд, – промовила Софі, проводжаючи поглядом свого рятівника, імені якого до цих пір так і не дізналася. Той повільно йшов до своїх, не обертаючись, і не звертаючи на них рівно ніякої уваги. – Хто ці люди?


– Ловці, – Патрік, прослідкував за її поглядом. – Це вони перекрили і очистили вулиці, виконуючи якесь завдання, а ми випадково влізли.


Це багато чого пояснювало: ловці – добре навчені солдати. Ось чому хлопець рухався так майстерно. Хоча Софі все ще турбувало те, звідки він знав про Йян-ті більше, аніж повинен, адже ловці не займаються справами, пов’язаними з різноманітною нечистю.


– Ей, ви двоє! – покликала їх до себе міцна жінка з сивим волоссям, заплетеним в тугу косу. Більшість команди вже залізла у фургон, на площі залишилася тільки ця жінка і дівчина у футболці з емблемою ловців. Патрік і Софі покірно підійшли.


– Слухайте і запам’ятовуйте. Якщо ще кудись вляпаєтесь, мої люди більше не стануть ризикувати, рятуючи ваші шкури!


– Ми що їх просто так відпустимо? – скривившись, запитала дівчина, свердлячи поглядом Патріка.


– Головорізів не чіпати, наказ є наказ.


– Головорізів… – обманливо м’яко повторила Софі. – Затямте, нарешті, ми –мисливці! А свої накази можете запхати куди подалі. Тільки спробуйте нас зупинити…


Жінка з подивом подивилася на неї. В її погляді було щось більше, аніж звичайне презирство.


– Знаю, – сказала вона, – ви мисливці. А в руках Ліги кожен мисливець тільки зброя, щоб вримати Дно на прив’язі. Як довго ви протримаєтесь? І як довго протримаєшся ти, Софія Бенсон?


– Не пригадую, щоб ми знайомилися.


– Ну як же! Це ж легендарна Альфа власними персонами. У Міністерстві ви викликаєте особливий інтерес. Мабуть, мені варто було б взяти автограф, – насмішкувато мовила жінка, – Та запам’ятайте, дітки – коли Ліга зламається, Дно повстане і місто доведеться захищати ловцям, чим ми успішно й займалися, задовго до вашої появи.


– Без шансів, – реготнув Патрік.


Софі згадала рептилію. Ловець надто багато знав про неї. І про Патріотів… Це все було зовсім не так, як вони раніше думали. Ловці щось затівали. Залишалася лише слабка надія, що зустріч з міністром проллє на це світло.


До світанку залишалося всього декілька годин. Софі більше не хотіла марнувати час і, не прощаючись, вона обернулася і попрямувала до найближчої станції метро, сподіваючись, що хоч рух поїздів не перекрили. Патрік поплентався слідом за нею. Протягом усього шляху вони практично не розмовляли, перекинувшись лише парочкою нічого не значущих фраз. Поїзд Патріка прибув майже відразу, і він мовчки сів у вагон, помахавши подрузі з вікна. Свою ж електричку дівчині довелося чекати ще добрих півгодини .


Опинившись вдома, вона повалилася на ліжко, навіть не роздягаючись.


6. Підніматися і царювати


– Майже дві години, – драматично промовив Патрік, – майже дві години цей чорновухий терзав мою світлу голову своїми ідіотськими питаннями! Та я за все своє життя Кодекс стільки разів не цитував, як наші вчорашні походеньки! Що, не міг прочитати звіт?


Він запустив руку в своє темне, злегка кучеряве волосся, яке діставало йому до плечей і скуйовдив його. Характерні риси обличчя і злегка розкосі очі Патріка видавали приналежність його предків до східних народів. Особливо це ставало помітно, коли він посміхався.


– Ти ж знаєш, Мортем не любить возитися з паперами. – Софі оперлась на металеву стінку кабіни, яка приємно холодила розгарячілу шкіру.


– Аякже… Його маніакально-скурпульозний допит більше нагадує середньовічні тортури. В такі моменти він гірший за Естель! Для всієї картини ще б дибу у себе в кабінеті поставив.


Ліфт швидко піднімався вгору, від чого у Софі залоскотало в шлунку.


Вона важко зітхнула і спробувала відтягнути комірець шинелі. З нагоди візиту міністра мисливцям довелося натягнути парадну уніформу, яку Софі завжди вважала жахливо незручною. Чорна приталенная вовняна шинель із золотими погонами, штани з такої ж колючим вовни і високі черевики – в цьому вбранні вона просто таки обливалася потом.


Схиливши голову, дівчина з сумом поглянула на погон, який прикрашав її ліве плече. Золоті погони були відмінністю команди Альфа. Команді Бета належали срібні, велика частина мисливців – команда Гамма – красувалися із бронзовими, а загін новоспечених рекрутів – Дельта – задовольнялися мідними погонами.


Нарешті, двері ліфта відчинилися, і друзі поспішили по довгому вузькому коридору. У конференц-залі на них вже чекали. По один бік величезного столу сиділи кілька ловців і міністр Теодор Еванс – підстаркуватий сивочолий чоловік, схожий на борова у своєму дорогому костюмі. Іншу сторону зайняли представники Ліги: Естель, Бестибаль і повний склад Бети: Орфей, Кук та Іва Хейс – приваблива рудоволоса дівчина з виразними зеленими очима і милим ластовинням.


– Маємо честь бачити вас сьогодні з нами, – промовив міністр напруженим голосом. – Прошу, сідайте!


Софі та Патрік з байдужим виглядом зайняли відведені їм місця, ігноруючи прискіпливі погляди присутніх.


– Воістину, – продовжив Еванс, – юні ангели смерті з плоті та крові. Дно складає про вас неймовірні історії, чи не так?


– Спустіться туди і особисто дізнаєтеся, – запевнила його Софі. За останній рік це була її п’ята зустріч з міністром. І, починаючи з першої, нічого так і не змінилося – Теодор Еванс вважав себе пупом Землі, якщо не всієї Сонячної системи. Його фальш і пихатість заслуговували великої сцени, а приторно-солодкий лепет, викликав у Софі відчуття, схоже на сильне харчове отруєння.


– Мені ніяк не дає спокою питання: хто із вас двох прибрав попереднього міністра? І скільки заплатили за його голову?


Ніхто не відповів. Це зробив Гаррі. Хто був замовником так і залишилося для них таємницею. Все що повідомили в Лізі – міністр Вернон Вейд – зовсім не той, за кого себе видає. Більше того, він вже давно перестав бути людиною, перетворившись на одного із демонів Дна, а отже, він підлягає знищенню.


– Пане міністр, – втрутилась Естель, – давайте перейдемо від особистих питань і коментарів до причини вашого візиту.


Теодором Еванс скреготнув зубами, змірявши її злим поглядом. Поки він просторово белькотів про важливість даної зустрічі, Софі прийнялася роздивлятися його посіпак. Всього їх було п’ятеро. Ковзнувши байдужим поглядом по сидівшим поряд з міністром – бритоголовому бородатому чоловікові, жінці, з якою вони розмовляли напередодні біля фургону і парочці темношкірих близнюків, Софі взялася розглядати хлопця, який примістився навпроти неї. І чим довше вона вдивлялася в нього, тим більше не могла позбутися ідіотського дежавю. Софі вже десь бачила цю копицю попелясто-русявого волосся, для якого, скоріше всього, гребінцем останнім часом слугувала власна долоня. Звідки ж вона його знає? І ще ця хрестоподібна сережка у вусі, ніяк не давала спокою. Ця тонка хрестоподібна сережка… Тонка хрестопо…. Софі могла заприсягтись, що в момент, коли вона пригадала ранок після вечірки, її шарахнуло струмом. Гулко втягнувши повітря, вона швидко сповзла під стіл.


“Зберігай спокій! Просто зроби вигляд, що нічого не було, і ти знати не знаєш, хто цей тип!” – думки металися в голові, немов скажені білки в колесі.


На жаль, її реакція не залишилася не помітною для хлопця. Ковзнувши по ній поглядом, він поглянув у вікно, і кутики його губ піднялися у ледь помітній посмішці.


– Софія передала нам ось це. Вона особисто зняла медальйон з шиї вашого колеги, – голос Бестибаля, який назвав її ім’я, повернув Софі до суворої реальності.


– Що ж, Томас Джоел загинув як справжній герой. – Зітхнув міністр, передавши медальйон бородатому ловцеві. Той одразу поспішив покинути приміщення. – Для нас і всіх мешканців Акрополю настали темні часи. Бачить Бог, ця напасть з’явилась наче грім серед ясного неба!


– І що ви цим хочете сказати? – запитав Орфей, старанно длубаючи нігтем стіл і всім своїм виглядом демонструючи смертельну нудьгу.


Теодор Еванс відкинувся на спинку дивану. Спілкування з мисливцями за головами, незбагненним чином викликало у нього печію. Він ліниво махнув рукою в бік жінки. Як пізніше з’ясувалося, її звали Меланта Стем, вона була командиром загону ловців і керувала завданням.


– Легенди, – сказала вона, підводячись з-за столу, – адже вам відомі легенди, містере…еее…


– Просто Орфей. І ні, казки не належать до числа моїх інтересів.


– Вартові, – вставив своїх п’ять копійок один із близнюків. – Тільки не кажіть, що ви ніколи не чули історій про Вартових? Якщо це так, тоді я не знаю, навіщо ми сюди прийшли… Ми впораємось без них, головорізи тільки заважатимуть!


У відповідь міністр обдарував його спопеляючим поглядом.


Софі чула про Вартових, ще будучи дитиною, і для неї це було не більше, аніж вигадки. За легендами, увесь Всесвіт створений з певних Літер. Той, хто складе їх у правильному порядку – прочитає Ім’я, з якого все почалося і запустить Механізм Зворотнього Відліку. Роль цього Механізму – ніколи і ніде не згадується – адже це все казки. Також їй було відомо, що Літери охороняють Вартові – Вогняний Лев, Мудрий Орел, Могутній Телець і Людина-Творець.


Ніхто ніколи не бачив їх, а всі ці байки переповідають задля розваги маленьких дітей і особливо довірливих дорослих, іноді приплітаючи ловців, які, нібито співпрацюють із Вартовими, що служить, скоріше, дешевим піаром. Ось і все. На цьому її знання про Вартових вичерпані.


– Вартові? Ви серйозно? – розсміявся Патрік.


– Більш, аніж ти думаєш, хлопче, – кивнула Меланта, – Вартові такі ж реальні як я чи ти. Але не в їхніх інтересах світитись на людях, тому спілкується з ними виключно президент, Роуз Догерті. – Вона зробила паузу, вивчаючи здивовані обличчя мисливців, а тоді продовжила. – Гадаю, ви чули про розваги, відомі як «Ігри Патріотів»?


– Припустимо.


– Так от, в коло так званих Патріотів входять в основному публічні і заможні персони, – підхопив Теодор, – чиновники, аристократи, відомі письменники, музиканти, спортсмени... Всього їх налічується близько сотні, і вони намагаються зберегти свою причетність до кола в таємниці. Також, всі вони володіють певними ресурсами і витрачають їх на пошуки чогось, що пов'язано із Вартовими. Для цього і організовано дійство під назвою «Ігри Патріотів».


Учасники – пересічні громадяни – добровільно підписують згоду з умовами гри і самі ж оплачують свою участь, що тільки поповнює кишені Патріотів, даючи їм можливість жити на широку ногу. І за всім цим ховається незліченна кількість нечисті! Святі небеса, я такого ще ніколи не бачив! Це справжня катастрофа! Вони вміло промивають мізки людям і проводять масові побоїща, які завуальовано називають Іграми. Як їм це вдається, ми не маємо найменшого уявлення! А тепер дійшло до того, що люди зникають прямо посеред вулиць, серед білого дня!


– Такого ми не бачили, – Кук спантеличено потер потилицю, – і що, ви також у їхньому пекельному фан-клубі?


– Що за маячня! – обурився міністр. – Все що нам вдалося дізнатися, так це те, що всі забави мають ритуальний характер. І таким звірським способом, Патріоти намагаються щось знайти. Ваша мета – з'ясувати, що саме вони шукають.


– Можливо, якраз ваших Вартових, – замислено промовила Іва, – але що вам потрібно від нас? Перебити цілу армію фанатиків? Ви при своєму розумі?


– Мене цікавлять ці двоє, – ігноруючи її, міністр обвів широким жестом Патріка і Софі. – Решту лише допомагатимуть їм у виконанні завдання. Потрапити у коло Патріотів досить не легко, потрібно пройти ряд випробувань, щоб довести свою відданість і тільки тоді з’явиться нагода дізнатися їхні плани. – Він на мить замовк, переводячи подих, після чого продовжив. – Більшість ловців вже встигли засвітитися. Як і у випадку з Томасом Джоелом, вони не повернулися.


– З Джоелом розправились людожери, – сказав Патрік.


Естель, яка до того мовчки спостерігала, заговорила дуже тихо:


– Дно – козирна карта в руках Патріотів. Якщо вся нечисть, що мешкає там, увійде до складу вже існуючої армії, нам залишиться лише сподіватися на волю небес, сховавшись в землянках.


– До вас Патріоти ще не дісталися, – Меланта неквапливо обійшла стіл і зупинилася навпроти Бестибаля, – а, отже, ви не викличете підозри, принаймні, одразу. Як мені стало відомо, у команді Альфа не вистачає одного учасника. Порадившись з вашим керівництвом і прийнявши до уваги всі обставини, ми вирішили, що його місце займе ловець.


– ЩО? – в унісон вигукнули Орфей і Кук.


Патрік та Софі лише похмуро перезирнулися.


– Більшої дурні я ще не чув, – витиснув хлопець.


– Ми не станемо працювати з ловцем! – безапеляційно заявила Софі, кинувши на міністра гнівний погляд.


Естель грюкнула долонею по столі, видавши щось середнє між риком і наказом негайно заткнутися.


– Чхати я хотів на ваші забаганки, – мляво відмахнувся Теодор. Очевидно, він очікував такої реакції, – Софія і Патрік, якщо не помиляюся, з вами працюватиме Захарія. Це рішення остаточне, і не підлягає обговоренню чи запереченню з вашого боку. У випадку непокори, ваше небажання співпрацювати розглядатиметься як державна зрада. Вас прирівняють до Патріотів і пригадують всі темні справи, на які ми великодушно закривали очі увесь цей час. Потім відбудеться суд, і вирок, який він винесе, відомий заздалегідь – вас стратять. Як ви не розумієте? Ми пропонуємо мир, тому що ви нам потрібні. Вбачайте це, як співпрацю на взаємовигідних умовах.


Патрік зблід від злості, ледве стримуючись, щоб не розірвати міністра голими руками. Той у відповідь лише вдоволено вишкірився.


Юнак, якого щойно представили, злегка кивнув в знак вітання і взяв слово. У Софі перехопило подих. Їй долало бажання сповзти нижче під стіл, а ще краще – провалитися крізь землю. Той самий голос. Вичурний акцент і заокруглені звуки. Прямо навпроти неї сидів незнайомець, обличчя якого вчора ховалося в тіні капюшону.


* * *


– Ви повинні усвідомити всю важливість завдання. Якщо ви провалите його, то просто не виберетеся звідти. – Меланта замислено переводила погляд то на Патріка, то на Софі. – Ловцям так і не вдалося пройти випробування і увійти в коло Патріотів, тому ми не знаємо, хто за всім цим стоїть. Ми не знаємо, хто керує демонами, і, тим паче, кого вони шукають. І ми дуже сподіваємося, що дізнатись вдасться вам, так як вам доводиться мати справу з нечистю увесь час. Ми створили кожному із вас нову особистість і легенду, – вона роздала мисливцям товсті папки. – Вивчіть все, що там написано.


Софі вирішила відкласти знайомство зі своїм новим «Я» хоча б на наступні кілька годин. В голові шуміло, та й біль у спині вирішив нагадати про себе. Вранці, коли вона розглядала сліди від зубів, рана вже почала гноїтися. Пообіцявши собі після наради зайти в лазарет, вона перевела погляд на похмурого Патріка. Софі чудово розуміла його почуття. Він швидше б змирився з тим, що місце його брата зайняв Орфей – товариш, якого він давно знав і якому довіряв, але не ловець. Це було вище його сил.


Захарія уважно слухав промову Меланти, склавши руки перед собою. Погляд його різнокольорових очей (праве – світло-каре, а ліве – блакитне), був прикутий до нових напарників.


– У них надійна система охорони, там навіть стіни мають вуха. Тож наполегливо раджу дотримуватися ваших історій до найменших дрібниць, – мовив міністр, – у ці вихідні, в заміському маєтку проводитиметься бал, організований Патріотами в честь нових шанувальників їхнього руху. Там вони вишукують найбільш гідних для прийняття участі у випробуваннях. Ви – у списку запрошених. Зробіть все належне, щоб стати одними з них.


Орфей незадоволено фиркнув:


– Два дні? Прекрасно, нам дають тільки два дні, щоб вивчити цю кіпу паперів!


– Один, – поправила Меланта, – післязавтра ми будемо приводити вас в порядок, підбирати гардероб та інші деталі. Ви ж не можете з’явитися на бал в потертих джинсах, розтягнутих футболках і зі зброєю в руках. Тому сфокусуйтесь, часу обмаль.


– Теодор, ми так не домовлялися! – втрутився Бестибаль.


– Ми взагалі не збиралися вести будь-які переговори. Мисливці зараз повністю під керівництвом Міністерства. Тим, хто приймає участь у завданні, по закінченні наради забороняється підходити до будівлі Ліги на відстань гарматного вистіру! Ніяких зв’язків і повідомлень! І… у вас, здається, є якісь радари – здайте їх.


– Взагалі-то, це компаси! Ти – тупий шматок… – Патрік зашипів, жбурнувши свій компас на стіл. Софі поспіхом смикнула його за рукав, поки він не бовкнув зайвого. Вона знала, що міністр потім відіграється за будь-яке криве слово.


Меланта опустилася поряд з Евансом.


– Вас троє, – сказала вона, – Патріка супроводжуватиме Іва. Софі працюватиме в парі з Захарією. Ну, а з деталями ознайомитеся самі.


– Що? Але ж… – у Софі відняло дар мови. Такого вона не очікувала. Обвівши здивованим поглядом всіх присутніх, вона насилу продовжила. – Ми з Патріком завжди працюємо разом! Я… Чорт, Естель, невже ти нічого не зробиш?


– Не цього разу, – коротко відрізала вона, уникаючи протестів мисливців.


В середині Софі неначе щось обірвалося. Вона не могла дозволити комусь іншому виконувати небезпечне завдання в парі з її найкращим другом. Не те щоб Софі не довіряла Іві, ні, справа була навіть не в ній. Вони з Патріком були злагодженою командою і, завдяки рокам старанних тренувань, розуміли одне одного без слів. Часто їхнє життя залежало одне від одного… А якщо із ним щось трапиться? Перед очима все пливло, жар розливався по тілу і Софі вже готова була вибухнути гнівною тирадою, як відчула крижану руку Патріка поверх своєї. Він нахилився, прошепотівши:


– Все буде добре, Софі. Ми все одно надеремо їхні дупи!


– За вами заїдуть в четвер. У п'ятницю ви вирушите до маєтку, і якщо все пройде добре, залишитеся там до неділі. А після – ми зустрінемося, – міністр підвівся. Зупинившись біля дверей, Теодор Еванс ще раз окинув поглядом молодих людей і усміхнувся, – сподіваюся, ви вмієте танцювати.


Софі ще довго сиділа за столом, розгублено переварюючи все почуте. Патріку, як завжди, вдалося швидше опанувати себе. Підійшовши до Захарії, він простягнув йому руку і сказав:


– О п’ятій ми збираємося в «Ракеті» – невелика кав’ярня через дорогу звідси. Приходь, якщо захочеш.


Захарія потиснув руку, і, кивнувши, повернувся до Меланти. Жінка, розклала перед ним якісь папери, старанно щось пояснюючи.


Мисливці розійшлись. Патрік вже чекав на коридорі, і Софі поспішила за ним. Зачиняючи за собою двері, вона озирнулася і вловила тінь посмішки на обличчі ловця. Він підморгнув їй і знову взявся за папери.


7. Привіт, Дороті!


Обзавівшись декількома швами і пляшечкою зі знеболюючим, Софі поверталася з лазарету. Відчувала вона себе далеко не найкраще, шум у вухах не припинявся, а кожен її крок тупим болем віддавав у голові. Думки плуталися, намагаючись вислизнути від свідомості, і ніяк не вдавалося розставити все по місцях. Ну і нехай, вона займеться цим потім.


У коридорі то тут, то там снували люди в уніформі, виходячи з одних дверей, і зникаючи за іншими. Зелений Сектор тренувального центру займав з другого по п’ятий поверх і відводився під науково-дослідницькі лабораторії, лазарет та зали, де мисливці проводили щоденні тренування. Кожен мисливець, який проходив повз, дотримувався чіткого розпорядку, і, подумавши про це, Софі злегка посміхнулася. Адже одним із привілеїв команди Альфа була відсутність жорсткого графіку і обов'язку дотримуватися комендантської години.


Нарешті, вона спустилася на перший поверх і увійшла в хол. Тут було стільки людей, що він нагадував потривожений вулик. Протиснувшись між компанією молодих людей, які добряче скидалися на ніндзя в своїх чорних уніформах, вона побачила, що її вже чекають.


Дороті Фінч, молоденька секретарка Естель, зайняла найбільш вигідний оглядовий пункт, прилаштувавшись біля вхідних дверей, поряд з постом охорони, наполегливо вдивляючись у кожного, хто проходив повз.


Маленька тендітна Дороті на перший погляд справляла враження чарівної дівчини. Та варто було їй зрушити з місця і відкрити рота, це враження зникало, немов туман з першими променями сонця. Її катастрофічна незграбність носила згубний характер, а створюваний нею інформаційний хаос, відправляв логіку у тріумфальний нокаут у першому ж раунді.


Софі важко зітхнула. Обійти Дороті непоміченою не вдасться, а покинути будівлю Ліги, не привертаючи уваги, можливо лише вибравшись з вікна жіночій вбиральні на другому поверсі. І якби дія анальгетиків не була настільки сильною, Софі, не замислюючись, втілила б у життя цей варіант.


– Софі! – Дороті все-таки помітила її, і гарячково махаючи рукою, почала пробиратися крізь натовп. – Ой, що ж ти так виглядаєш погано? Важкий день, так? А ми не бачилися після «Механічної дами». О, ви ж сьогодні розмовляли з міністром, так? Я боялася, що проґавила тебе, але Патрік сказав, що ти у лазареті. Не хотіла завалюватися туди, сама розумієш – лікарі, кров, голки, – терпіти їх не можу, – відтарабанила вона на одному диханні, жодного разу не затнувшись.


«Ах, значить, Патрік сказав? Ну, Патрік, постривай у мене, за це я тебе по голівці не погладжу!»


– Виникли якісь проблеми? – мляво запитала Софі. Її дедалі більше бажання скрутитися калачиком і заснути прямо тут, посеред холу, здавалося, досягало критичної точки.


– Проблеми? Та ні, що ти… Які у нас, простих смертних, проблеми? Порівняно з твоїми, просто пшик. – Її погляд зупинився на папці, яку Софі тримала в руках. – О, то міністр доручив вам завдання? Круто, правда ж? Це все так цікаво! Так, так, я розумію, звісно, ти нічого не можеш розповісти, адже це державна таємниця. Подумати тільки, Ліга так багато робить для Міністерсва, а вони нас не цінують! Ми заслуговуємо кращого ставлення. О, а ти бачила ранкові газети? Це просто жахливо! Там сказано, що…


– Дороті, я не знаю де зараз Кук. Він мені не звітує, – безцеремонно перебила Софі, сподіваючись поскоріше її позбутися. Всі розмови Дороті, так чи інакше, зводилися до Кука, тож не важко було передбачити, в яке русло вела і ця розмова.


Дівчина спохмурніла.


– До чого тут Кук? Я шукала тебе.


– Мене? Послухай, впевнена, це може зачекати, я дуже втомилася.


– Не хвилюйся, моя скромна персона не займе багато часу, – натягнуто посміхнулася Дороті і, покопирсавшись в сумці, дістала конверт і простягнула його Софі. – Ось. Тримай. Вранці кур’єр приніс це, разом з іншою поштою. Адресовано тобі. Я розбирала кореспонденцію Ліги, і подумала, що варто віддати цей лист тобі особисто, він якийсь дивний.


Після провалу випускних іспитів, Дороті так і не стала мисливцем. Естель призначила її своїм секретарем, що цілком імпонувало її настирній, всюдисущій натурі.


Софі переклала папку за пазуху, і, взявши конверт, покрутила його в руках. Відправник не потурбувався залишити зворотну адресу або хоча б ім'я, та це не було чимось дивним. Листи мисливцям надсилали зрідка, і найчастіше відправниками були аж ніяк не добрі чарівниці з країни Оз. Відкривши конверт, Софі витягла невеликий клаптик, більше схожий на візитну картку. Цупкий глянцевий папір, не з дешевих, і дуже знайомий Софі, адже таким зазвичай користуються її батьки. Та це послання було не від рідних. Незнайомим акуратним почерком було виведено лише невеликий віршик:


«Рахунок п’ять – зіграймо в шахи.


А друзі сплять і бачать жахи.


Довкола стіни простягають руки.


Біжи, Софі, що маєш духу,


але ж від себе не втекти –


на сцену скоро вийдеш ти.


Пітьма огорне Серце міста:


Шукайте знак, ваш номер – триста.»


Обличчя Софі витягнулося від здивування, і вона поглянула на Дороті.


– Кур’єр не говорив, хто передав йому записку?


– Він взагалі не зміг витиснути з себе жодного путнього слова. Бідолаху трусило від усвідомлення, що він знаходиться в приміщенні Ліги, тож затримуватися, щоб побалакати, хлопець не став. А що там таке? Щось сталося? Можна поглянути?


– Та так, нісенітниці… Чийсь дурний жарт, не зважай. – Софі відступила від Дороті і швидко заховала послання в кишеню.


– А ви сьогодні збираєтеся у «Ракеті»? Після роботи я вільна і з радістю зустрінуся з вами!


– Звідки ти... Це Патрік сказав? – скривилася Софі, сумніваючись, що він міг розбовкати надокучливій Дороті їх місце зустрічі, і всім своїм виглядом даючи зрозуміти, що радість її не взаємна.


У відповідь дівчина лише загадково посміхнулася. Руде волосся зметнувшись, вперіщило Софі по носі, і Дороті зникла в прочинених дверях.


* * *


Софі безсило розвалилася на ліжку, не в змозі поворухнутися. Втомлене тіло, здавалося, важило цілу тонну, і кожен рух неприємно лоскотав шви. Прокинувшись декілька хвилин тому, вона так і лежала з заплющеними очима, переконуючи себе, що вже час підняти свій зад від цього м'якого і зручного ліжка та почати збиратися. Спізнюватися було не в її стилі.


Кількагодинний сон так і не допоміг прояснити сплутані думки, тож запасним варіантом, щоб якомога швидше привести себе у нормальний стан, залишалася кінська доза кофеїну. Бажано безперервного постачання і внутрішньовенно.


Чи варто розповідати Патріку про те, що Софі вже познайомилася з новим напарником, ближче аніж того б хотілося? Ні, ні, ні! Цей варіант був відхилений, однозначно і беззаперечно. Від згадки про хлопця з різнокольоровими очима всередині все стиснулося. Захарія пам’ятав її, і навряд чи збирався ламати комедію.


Монотонне цокання настінного годинника заколисувало. Дівчина солодко потягнулася.


«Піднімайся! – Ні, ще дві хвилинки… – Софі, піднімайся, тебе чекатимуть! – Ще дві хвилинки. Всього дві хвилинки…» – слова крутилися в голові, затягуючи, манячи за собою. Темрява огортала з усіх сторін. І Софі незчулася, як вже кружляла разом із ними, по вуха закутавшись у найм’якіший плед у всьому світі.


Жар розливався по тілу. Серце билося з шаленою силою, здавалося, ще трохи, і воно вистрибне назовні, проламавши ребра. Софі бігла, гарячково хапаючи ротом повітря, немов риба, яка потрапила на сушу. Їй так хотілося зупинитися і перевести подих, але ноги самі несли її вперед, а хащі все ніяк не закінчувалися. Колючі гілки боляче дряпали обличчя і шмагали незахищені одягом ділянки шкіри.


Собаки невблаганно наздоганяли. Голодне гарчання дюжини пащ відлунням дзвеніло у вухах, підганяючи її не скидати швидкості. Кисню не вистачало. Морозне повітря обпікало горло, дихати ставало дедалі важче, а раптовий біль у боці уповільнював рух.


Софі спіткнулася об корінь, який стирчав із землі, і знесилено звалилася на


вкритий пожовклим листям ґрунт. Зціпивши зуби, вона спробувала підвестися, але їй не вдалося, та й сенсу вставати вже не було. Вона в пастці. Зграя розлючених чудовиськ тріумфально завила, щільно зводячи довкола неї коло. Їх чорна, мов смола, шерсть настовбурчилася, а божевільні очі палали диким вогнем.


Раптом всі кольори поблякнули, звуки спотворилися, а голова налилася свинцем. Піднісши руку до чола, Софі різко відсмикнула її – здавалося, вона доторкнулася до розпеченого вугілля. Невже температура у людини може настільки високо піднятися? Софі обм'якла, відчуваючи, як мокрий одяг прилип до тіла. Вона дивилася перед собою, але бачила лише розмиті плями. Пересохлі губи ворушилися, щось шепочучи, але вона сама не могла зрозуміти ані слова.


– І Світло з’явилося від Темряви. І Небеса починуть у Безодні. – Почувся поряд гучний голос. Софі повільно обернулася. Поруч сидів Патрік, закривши очі долонями. Дівчина могла заприсягтися, що ще хвилину тому його тут не було. Під його шкірою виразно виднілися вени і були майже чорними. Заради всього святого, що з ним трапилося?


Софі спробувала доторкнутися до нього, але з подивом виявила, що її власні руки, немов приросли до голови, затуляючи вуха. То от чому все чується так приглушено. Марно намагаючись визволитися, вона щосили закричала:


– Патрік, розплющ очі і поглянь на мене! Поглянь на мене, Патрік!


Та він не відповів. Зараз він більше був схожий на нерухому кам'яну скульптуру.


Тим часом, собаки зводили все тісніше коло, бризкаючи слиною і голосно клацаючи пащами. Не в силах спостерігати за наближенням тварюк, Софі опустила погляд, і помітила, що масивні лапи собак огортає брудний жовтуватий туман. Дівчина підняла важку голову, вдивляючись вглиб лісу, звідки він йшов. Туман плавно маневрував поміж зламаних гілок в напрямку Софі. Здавалося, в ньому було ще щось. На якусь мить в імлі з'явилася кістлява мертвенно-біла рука з довгими гострими кігтями. Будь що буде…


Сили майже покинули її, а всередині все переверталося. Єдине, що їй вдалося, то це підповзти до Патріка і притулитися до його плеча спітнілим чолом. Дивно, він був холодний. Ні, не просто холодний, а крижаний. Софі, закусила губу, намагаючись ще ближче присунутися до друга, і єдиним її бажанням було обміняти свій жар на цю блаженну прохолоду.


Зненацька повітря пронизав пташиний крик. Дівчина відчула, що біля них є ще хтось і повільно повернула голову. Зліва сидів молодий хлопець з орлом на плечі, оповитий слабким мерехтінням. Руки незнайомця були щільно притиснуті до рота, а решту його обличчя огортали темні крила. Птах скрикнув вдруге, і він, покірно опустивши руки, завмер з відкритим ротом. Птах скрикнув втретє і розправив крила, відкривши обличчя хлопця. Софі злякано притулилася до Патріка, спостерігаючи, як сліпучо біле світло лилося з очей і рота хлопця. І відразу ж потік абсолютно білої порожнечі стер все довкола.


Дівчина заплющила очі, відчуваючи, як турботливо зігріває ця порожнеча. У неї перехопило подих. Кожен сантиметр її тіла жеврів, перетворюючись на попіл. Вона відчувала, як вона горить. Як безболісно згорає.


8. Казка вигадка, проте, в ній на правду натяк є.


В двері тарабанили з такою заповзятістю, що ті погрожували вилетіти з петель. Софі рвучко піднялася і сіла на ліжку, спантеличено дивлячись у вікно. Надворі вже добряче стемніло. Відірвавшись від споглядання ледь помітних зірок, вона перевела погляд на годинник. Сьома вечора. Але ж…


– Чорт!


Дівчина зірвалася з місця і вибігла зі спальні. Від такого різкого підйому запаморочилося в голові, і кілька разів спіткнувшись об килим, вона сповільнила темп.


– Зараз я когось відлупцюю цими ж дверима, якщо не припините гримати! – розлючено пробурмотіла Софі. Спросоння всі звуки здавалися в рази голоснішими, і наполегливий стукіт болем віддавав у скронях. Стук не припинявся, і їй довелося поквапитися відчинити.


На порозі височів Патрік, а за його спиною, товпилися Кук, Орфей, Іва і Захарія.


– Що сталося? – схвильовано запитав друг, впритул нахиляючись до дівчини. – Ти не прийшла у кав’ярню і ми почали хвилюватися .


– Не ми, а ти, – поправив Кук.


– Притихни, – Іва штурхнула його ліктем.


Софі розгублено потерла обличчя, намагаючись відігнати сонливість.


– Вибач, я проспала.


У відповідь Патрік чарівно посміхнувся, вивчаючи поглядом заспану подругу. Софі вкотре спіймала себе на думці, що так вміє посміхається тільки він.


– Тоді тебе вітає доставка додому, – хлопець підніс руку, демонструючи пакет, доверху набитий коробками з їжею на виніс. Запаморочливий запах італійської кухні миттєво розбурхав апетит. Відступивши, Софі пропустила гостей.


Останнім у квартиру увійшов Захарія. Зачинивши двері, дівчина стривожено провела ловця поглядом, поки він не зник за порогом вітальні. Його присутність ніяк не давала їй спокою, і не лише через випадкове пробудження в його ліжку на тій злощасній вечірці. Вже багато років в їх компанію не вливався хтось новий, а тим паче ловець. І спільний секрет, який їх пов’язував тільки ускладнював ситуацію. Хоча, судячи з усього, хлопець швидко освоївся серед мисливців, і почував себе цілком комфортно.


Важко зітхнувши, вона попленталася до кімнати.


– Куди поставити? – кивнувши на тацю з пластиковими чашками, запитав Захарія. Софі мовчки вказала рукою на маленький круглий столик, довкола якого вже встигли розміститися її друзі.


Поставивши таці на стіл, ловець взявся оглядати кімнату.


– У мене тут напрошується пара питань… Ти сюди нещодавно переїхала?


– Емм…ні. Я живу в цій квартирі вже декілька років.


– Тоді друге запитання: тебе пограбували? – на його обличчі з’явилася лукава посмішка.


– Що? – запитала Софі, намагаючись триматися якомога більш невимушено. Хоча насправді, їй страшенно хотілося випхати ловця з квартири і більше ніколи не бачити.


– Ну… Майже немає меблів, ніяких фото, книг і навіть вазонів. Складається враження, що або тут попрацювали злодії, або тут давно ніхто не живеш.


– А ти, я бачу, експерт з облаштування квартир. Краще сідай, – вона нетерпляче махнула в бік дивану.


Зморений голодом шлунок спочатку зрадів великій кількості їжі, але потім почав протестувати проти чергової порції, звуком схожим на клич роздратованого кита. Софі відклала тарілку – третій шматок запіканки виявився для неї надто важким завданням. Похмурий Кук, який сидів поряд з нею, тільки здивовано покосився, і далі продовжив мовчати.


– Між іншим, – Орфей раптом урвав свою розповідь про нову модель байків, і перевів погляд на ловця. – Захарія, розкажи про себе.


– Не думаю, що тебе зацікавить вся моя біографія. Хоча, у ній знайдуться кілька цікавих і вельми пікантних фактів, – відповів Зак, на мить затримавши неоднозначний погляд на Софі.


– О, чую поблизу таємниці, інтриги, провокації, – не вгавав Орфей. – Я суцільні вуха! – мовив він, картинно розтягнувшись на дивані і виштовхавши Іву на підлогу.


– Зак, май на увазі, цей білобрисий справжня пліткарка. – Посміхнулася Іва, діставючи зі свого рюкзака пару товстих фоліантів. – Це просто Легенди про Вартових, – пояснила вона друзям, які здивовано витріщилися на книги, – Слухай, а це правда, що ловці працюють з ними? Тут, звісно, нічого про не сказано, але ти один з цих, тож…


Повисла пауза. Орфей і Патрік, насторожено перезирнувшись, витріщилися на Захарію. Одного разу вони вже мало не повбивали одне одного, сперечаючись на цю тему. Ловець хвилину помовчав, а потім розсміявся, похитавши головою. Скуйовдивши волосся, яке в приглушеному світлі віддавало металевим блиском, він відповів:


– Міністр дуже любить блефувати і пускати пилюку в очі, але… Ми однозначно не доросли до такого рівня.


Орфей знітився і тихо вилаявся. Патрік тріумфально підняв руки вгору.


– Фея, з тебе двадцятка, – задоволено сказав він, відсьорбнувши кави. Називати Орфея Феєю без будь-якої загрози власному життю і здоров’ю, міг тільки він.


– Іншими словами, ви навіть не одні з кращих. Тоді якого біса тебе підіслали до нас? – вперше озвався Кук. Він навіть не порахував за потрібне поглянути на хлопця, продовживши зосереджено вивчати свої нігті.


– Підіслали? Кук, я вам не ворог.


– Та що ти кажеш…


Посмішка сповзла з обличчя Захарії. Він підвівся і взяв одну з книг Іви. З вигляду екземпляр був дуже старим – пошарпана обкладинка з вицвілим і затертим малюнком, так і погрожувала розвалитися, а тонкі жовті сторінки трималася купи, здавалося, на чесному слові.


– Повір, я не напрошувався, – нарешті, промовив ловець, повернувшись на своє місце. – Можеш ненавидіти мене, скільки завгодно. Тільки якщо не помиляюся, це ти був найзавзятішим претендентом в Альфу.


Кук підняв голову і подивився на ловця. Помітивши в очах товариша злі іскорки, Патрік поспішив перевести розмову в більш безпечне русло:


– Виходить, ці Вартові крутіші за «Аніматорів».


– Ти порівнюєш їх зі зграйкою патлатих рок-музикантів? – усміхнулася Іва, гортаючи сторінки книги.


– А що? Я б і автограф взяв! Не здивуюся, якщо один із них потай грає в якійсь хеві-метал групі.


Софі з Орфеєм перезирнулися і розреготалися.


– Якось я бачив одного із них, – Захарія сказав це таким буденним тоном, наче під час торнадо повідомляв, що на вулиці злегка моросить, поки повз пролітають дерева, авто, а з-під землі вилазять динозаври.


Почувши це, Патрік поперхнувся і довго не міг відкашлятися.


– Брешеш, – звузила очі Софі, плескаючи друга по спині, щоб той остаточно не задихнувся.


– Навіщо це мені? Якось я без попередження влетів у кабінет міністра, і випадково наткнувся на Вартового. Спершу я так і не розумів, за що мені надавали по шиї і замкнули в карцері на кілька днів.


– О, у вас теж є карцер, – підхопив Орфей. – Одного разу я провалив завдання, і мене відправили туди на тиждень. Спочатку було нереально нудно, а потім нічого так, втягуєшся – сидиш весь такий депресуєш і стіни соплями розмальовуєш.


– Вартових бачила тільки президент, – здавлено прохрипів Патрік, – принаймні, так сказав старий.


Зак кивнув.


– Всіх чотирьох – так. Але раз на півроку один з них навідується до міністра. Те, що Вартові не влазять у справи смертних, не означає, що вони ними не цікавляться.


– Так вони що, люди? – ошелешено промовив Кук, не вірячи власним вухам.


У відповідь кімната здригнулася від голосного сміху.


– Ну… Не зовсім, – відповіла Іва, м’яко глянувши на товариша. – У них людська подоба, але по своїй суті, це Вищі Створіння. І ось, тут пише, – вона знову повернулася до книги, – що Літери закарбовані у них на руках.


– Голомозий, а ти думав, в них там зоопарк і вони сидять у клітках? – докинув Орфей, потягнувшись за шматком запіканки, шостим по рахунку. Решту тільки дивувалися, як в нього стільки влазить.


Кук почервонів і присоромлено замовк, повернувшись до ретельного вивчення своїх нігтів. З жалем, він був змушений зазначити, що Зак поводився не як типовий ловець, і легко знаходив спільну мову у компанії мисливців.


– Так от, послухайте, – злегка підвищила голос Іва, привертаючи увагу. Коли всі обернулися до неї, вона, водячи пальцем по тонких, майже прозорих сторінках, зачитала:


І стоять Чотири Звіра на варті Ім’я,


Де Кінець Початку – Початок Кінця.


Літери формують порядок Буття.


Кожна Літера – Слово. Кожне Слово – Ім’я.


Вхід через Створення, далі Сила Тельця.


За ними стрінеш Мудрість Семаеля – Орла.


Біля Третіх Воріт бачиш Левиний Вогонь.


І от до Четвертих, ти либонь підійшов.


За ним Вартові і пара Одвічних:


Світло від Темряви, коли День в парі з Ніччю.


– Що? – зморщив носа Орфей, – тепер мені залишилося повірити у Снігову людину, і все – я морально готовий вибрати собі чарівну паличку, завести прибацаного пацюка, і звалити на платформу 9 ¾.


– Це паличка вибирає собі чарівника, дурний ти маґл, – з удаваним презирством фиркнув Патрік.


Тим часом, Софі розморило після ситної вечері, і вона опустила голову на коліна Патрікові, який сидів поряд. Його прохолодна рука ледь торкнулася її волосся. Знову. І знову. Здавалося, він навіть не звернув уваги, як почав гладити її по голові, час від часу лагідно торкаючись щоки. Все було так невимушено, наче інакше й бути не могло. Ця сцена не вислизнула з уваги Захарії, і він почав спостерігати за ними з вельми стурбованим виглядом. З роздумів його вирвав голос Іви:


– А який він? – поцікавилася вона. – Ну, Вартовий… На його руках справді є якісь літери?


Захарія неохоче перевів погляд на Іву.


– Ось цього я не знаю. Це сталося взимку, і він був у пальто і рукавицях, тож все може бути. Хоча, з вигляду нічого особливого в ньому не було. Звичайний хлопець, трохи старший за нас. Вже коли я вийшов з карцеру, дізнався, що це був Семаель.


– Ви тільки уявіть собі, от їдеш у метро, а поряд сидить Вартовий, а ти навіть не здогадуєшся про це, – Орфей з хрускотом потягнувся і встав з дивану. – Гаразд, хлопці і дівчата, нам вже час рушати далі. Сьогодні ще потрібно визубрити наші легенди. До речі, юний нащадок автомобільної компанії, Ніколас Фостер-молодший, до ваших послуг, – учтиво вклонився він.


Патрік схилився над подругою:


– Софі, – мовив він, обережно торсаючи її за плече, – нам треба йти.


Зітхнувши, Софі підвелася. Окинувши сонним поглядом друзів, вона раптом щось пригадала і кинулася в спальню, а через мить повернулася, тримаючи в руках конверт.


– Ось, хочу вам дещо показати, – вона простягнула його Патрікові. Хлопець витягнув записку і двічі прочитав її.


– Звідки це у тебе?


– Дороті передала мені сьогодні вранці, коли я поверталася із лазарету. Вона сказала, що це сьогодні приніс кур’єр. Я й гадки немаю, про що йде мова і хто це написав.


– Хто така Дороті? – Захарія взяв записку у Патріка і, оглянувши її з усіх сторін, передав її Кукові.


– Пам’ятаєш, вона чекала нас біля «Ракети», така руда, – відповів Орфей.


– Судячи з інтонації, вона вам не дуже подобається?


– Вона не подобається цим снобам, але це вже інша історія, – втрутилася Іва. З усієї компанії вона єдина, хто могла витримати у товаристві Дороті доволі тривалий час.


Орфей вже встиг натягнути куртку, і, провівши рукою по кількаденній щетині, замислено сказав:


– Як на мене, у когось погано з почуттям гумору. Та це дурниці, у нас зараз є куди важливіші справи.


– А я от не згоден, – зненацька заперечив Кук, – і я навіть здогадуюся, куди потрібно йти.


Після цих слів мисливці тільки здивовано перезирнулися. Серце Софі пришвидшено забилося. Що, якщо це щось важливе? Якщо у Кука є здогадки, варто все перевірити.


– Що ж, містер Шерлок, будьте ласкаві поділитися своїми геніальними думками, – зіронізував Орфей, але Кук, захоплений розгадкою таємничої записки, не звернув уваги.


– Ось дивіться. Я впевнений, що все, окрім останніх рядків – банальний віршик, доданий задля ефекту. Наприклад, Серце міста – так називають квартал, де знаходиться парк Танцюючих Ангелів. А номер триста – це ж може бути і будинок, і один з численних провулків біля парку, або ж навіть вічно припаркована на узбіччі машина. Заждіть… – його очі округлилися, немов йому спала на думку справді геніальна ідея, і він, широко посміхнувшись, продовжив, – адже у Акрополі більше чотирьохсот скульптур і всі вони пронумеровані. І нехай мене затягнуть демони на Дно, якщо у парку не буде ангела під номером триста!


– А голомозий не такий вже й безнадійний, – видихнув Орфей.


Куку справді вдалося справити враження на друзів, і тепер вони здивовано витріщалися на нього. Першою отямилася Іва:


– Ну що, прогуляємося?


– Мені потрібно двадцять хвилин, – оговталася і Софі, поспішивши в спальню.


Прийнявши душ, дівчина наділа зручні джинси та кумедний смугастий светр. Трохи подумавши, вона прочинила двері і обережно визирнула у коридор. Друзі, жваво розмовляючи, юрмилися на сходовому майданчику.


– Патрік, – покликала вона. – Е-е… Можеш мені допомогти? Двері до ванної знову заїло.


Хлопець без зайвих питань зайшов у кімнату, хоча був впевнений, що з дверима все гаразд. Він проводив з Софі майже весь вільний час тож прекрасно був знайомий з функціональним станом її квартири.


– Як гадаєш, варто йти? – запитала вона, затягнувши його в кімнату.


– Повір, якщо ми не підемо, то не зможемо спокійно спати. Тим паче, я не проти прогулятися, перед тим як засісти за не дуже привабливе чтиво про художника-модельєра Лукаса Дагоберта. Чорт, дізнаюся, хто підібрав мені таке альтер-его, особисто подякую, причому двічі і з розвороту.


Софі посміхнулася, подумавши, що біографія її нової особистості напевно ні чим не краща. Та й робота з новим напарником не віщувала нічого доброго. Поплескавши Патріка по плечу, вона підійшла до великої дерев’яної скрині, розташованої в ногах її ліжка. Зазвичай, всі правильні дівчата зберігають у таких милі сукні, тонни косметики і купи листів від прихильників.


Софі ж не була типовою правильною дівчиною, тож вся її скриня була заповнена зброєю. Відкривши важку кришку, вона почала розкладати на підлозі своє спорядження.


– Пообіцяй що будеш обережна з Захарією. Я йому не довіряю, – зовсім тихо сказав Патрік, ставши у неї за спиною, – він щось приховує, або взагалі не той за кого себе видає.


Софі схилилася над скринею, насилу придушивши бажання залізти всередину і закритися тільки б не бачити товариша в цю мить. Слова застрявали в горлі, а голос зрадницьки тремтів. Брехати і недоговорювати найкращому другові, було просто нестерпно.


– Гаразд, якщо і ти пообіцяєш не встрявати в неприємності без мене, – їй, нарешті, вдалося взяти себе в руки. Вона саме закріплювала на спині футляр для катани, щоб можна було заховати зброю під курткою. Патрік хмикнув і взяв пару невеликих мачете.


– Ти забуваєш, хто з нас двох ходяча неприємність, – підморгнув він і обняв дівчину за талію, коли вона підвелася. Софі вткнулася носом у його плече, вдихаючи такий приємний і рідний запах, що нагадував про ліс після літньої зливи.


Пролунав тихий стук у двері, а за ним почувся глузливий голос Орфея:


– Ей! Ви там в пристойному вигляді? Можна увійти?


Патрік відступив від Софі, і, пробурмотів собі під ніс щось схоже на «придурок» і «довипендрюється», відчинив двері. Орфей безцеремонно ввалився в кімнату і, оглянувши арсенал, який лежав перед скриною, скорчив міну, яка більше підходила ображеній п’ятерічній дівчинці:


– Нічого собі! Стільки класних іграшок, а мене навіть не покликали! Бісові егоїсти… От чому я завжди вас не любив!


– Це взаємно, Фея, – посміхнувся Патрік. Прослизнувши повз товариша, він рушив до вхідних дверей. – Покличу решту, а ви тим часом покваптеся.


9. Поклич нас у темряві


Парк Танцюючих Ангелів в Акрополі був улюбленим місцем гостей міста. Юрби туристів, озброєних мапами і обвішаних фотоапаратами, курсували по ньому цілодобово сім днів на тиждень. Пересувні сувенірні крамнички, возики з солодощами, фокусники, клоуни, артисти, які розважали перехожих вогняними шоу – навіть вночі тут було дуже людно.


Патрік зупинився перед центральним входом і озирнувся, виявивши, що непомітно для себе випередив компанію, і тепер вони залишилися далеку позаду. Зате, швидка хода – чудовий спосіб зігрітися, коли увесь час мерзнеш.


Неподалік почувся смішок. Озирнувшись, хлопець помітив двох дівчат, які грайливо посміхалися, спостерігаючи за ним. Підморгнувши їм, він перевів погляд на чудово освітлені алеї парку. Більшість дерев були прикрашені гірляндами з маленьких лампочок, що асоціювалося у нього з наближенням зимових свят.


– Все гаразд? – Софі нечутно опинилася поряд. Від неї віяло жаром, і він ледь втримався від спокуси притягнути її до себе і знову обняти.


– Терпіти не можу це місце, – відповів він, – надто багато крилатих.


– Це усього лише ангели, – Софі стенула плечима, – ти надаєш їм надто великого значення.


Патрік похитав головою.


– Не всі, у кого є крила – ангели.


– Ну, з чого почнемо? – мовив Орфей, смачно наминаючи шоколадний батончик. – Не схоже, що наш детектив знає номерацію скульптур. Ей, Кук! Що робитимемо? Візьмемося за ручки, і ти відведеш нас куди потрібно?


Іва косо зиркнула на товариша.


– Орфей, серйозно, скільки можна жерти? – вона зібрала довге руде волосся у хвіст на потилиці. У відповідь той лише скривив зловтішну гримасу, демонстративно відкусивши ще один шматок.


– Дайте подумати, – Кук потер чоло. – Ми не знаємо, хто прислав повідомлення, і я вважаю, що розділитись було б дурістю. Парк занадто великий, а нам потрібно, щоб ми, в разі чого, швидко знайшли одне одного.


– Це все, звісно, дуже мило, але я не погоджувався на романтичну прогулянку, та ще й зі спогляданням того, як місяць вилискує на твоїй макітрі, – буркнув Орфей, жбурнувши обгортку у смітник.


– Хвилинку. Нам потрібні… Нам потрібні… – втрутився Захарія, озираючись на всі боки, – вони! – хлопець вказав рукою на миловидну дівчину, яка стояла за прилавком фургончика з кавою і палко про щось сперечалась з розлюченою жінкою у брудному фартусі.


– Не зрозумів, – здивувався Патрік, прослідкувавши за його жестом.


– Якщо вони працюють тут увесь час, то повинні знати парк як свої п’ять пальців, – з цими словами ловець залишив їх. Ніхто не зрушив з місця, з цікавістю спостерігаючи, що ж буде далі.


Захарія підійшов до фургончика, і, променисто посміхаючись, звернувся до продавщиці кави. Не минуло й кількох секунд, як дівчина, зашарівшись, кокетливо захихотіла і взялась без упину щось щебетати у відповідь.


– А хлопчина-то не промах, – з повагою у голосі зауважив Орфей, кивнувши головою. Софі в цей момент чомусь дуже захотілося обернутися і щосили заїхати йому у вухо.


– Ходімо, пройдемося, – кивнула Іва, явно не бажаючи дивитися цю виставу до кінця.


По обидва боки головної алеї височіли величезні доричні колони, верхівки яких прикрашали старовинні скульптури. Здебільшого їм нараховувалося не менше кількох сотень років. Спрямувавши погляд вгору, Софі пригадала уроки історії: в давнину тут був збудований храм Світла, і монахи уявляли ангелів, танцюючими в сліпучих променях Сонця, як уособлення Дня.


Дорога попереду розгалужувалася, огинаючи велике озеро. Софі підійшла до нього і оперлася на ковану огорожу. Неподалік, на пристані, вуличні музиканти награвали ритмічну джазову мелодію, що створювало казкову і романтичну атмосферу, якщо, звісно, забути про причину їхнього приходу сюди.


– Давайте обійдемо з обох сторін… Ви зі мною, наліво, – сказав Патрік, глянувши на Іву і Кука. Коли його щось тривожило, він був не багатослівний, – Софі, ти з Орфеєм і Захарією… І будьте обережні. – І, витиснувши подобу посмішки, командир Альфи попрямував мощеною доріжкою вздовж озера.


– Що це з ним? – Орфей провів поглядом друзів, які швидко загублилися в натовпі перехожих.


– Уявлення не маю, – Софі тим часом спостерігала за ловцем, який, нарешті закінчивши фліртувати, наближався до них. Тільки зараз вона помітила, що Захарія тримав ліву руку ближче до тіла, уникаючи різких рухів.


«Плече, в яке влучила Йян-ті.» – Подумки нагадала собі дівчина. Махнувши ловцю рукою і не чекаючи на нього, Софі рушила вперед. Орфей, стенувши плечима, пішов за нею. Йдучи на декілька кроків позаду, він безнадійно фальшиво затягнув якусь солодкаву пісню про нерозділене кохання. Зак прискорив ходу, наздоганяючи їх.


Пройшовши половину шляху, друзі не виявили жодного підписаного каменя, та й скульптури не мали нумерацій або яких-небудь інших позначок. Взагалі нічого.


– Схоже, Кук помилився в своїх припущеннях, – радість Орфея була безмежною. Ще б пак! Він ніколи не проґавить нагоди позловтішатися з напарника. – Там ще якась алея, піду, погляну.


Орфей зник між кущами, напряму продираючись до постаменту, що стояв на окраїні, акомпонуючи собі словами: «Ми могли підкорити увесь світ... О, крихітко, ми могли опинитися на вершині... Але ти розбила моє серце... Моє сердцееее…»


– О, боже, він волає, наче березневий кіт, – Захарія порівнявся з Софі. – Я готовий купити ще дюжину шоколадок, лише б заткнути його.


– Щось мені підказує, що твій спів звучить не краще, – пробурмотіла мисливиця, піднявши з землі велику ялинкову шишку.


Ловець м’яко розсміявся:


– Помиляєшся.


– Та невже?


– Ти ж незнаєш, про що говориш.


Опершись плечем на міцний стовбур дуба, хлопець зупинився навпроти Софі, на відстані менше двох метрів, не зводячи з неї погляду. Софі ігнорувала його відвертий прояв цікавості, дивлячись у бік, звідки долинав лемент Орфея. І чому вона не пішла з ним? Людей в цій частині парку майже не було, що залишало її сам на сам з ловцем. Прекрасно!


Зак запхав руки в кишені джинсів, продовжуючи свердлити її поглядом. Він мовчав, здавалося, цілу вічність, але, зрештою, мовчати набридло, і він почав розмову, озброївшись кривою посмішкою і єхидним тоном:


– Даремно змарнував час. Тіффані орієнтується тут не краще за нас.


– Тіффані?


– Продавчиня з кавового фургончика.


– А, та дівчина, яка мало не знепритомніла від щастя, розмовляючи з тобою? Ми помітили. І, до речі, Орфей оцінив твій рівень майстерності, – з неприхованим сарказмом мовила Софі


– Так це ще нічого. З тобою мені взагалі не довелося докладати жодних зусиль.


– Що? – вона здивовано звела брови. – Повтори, що ти сказав, – Софі втупившись у нього похмурим поглядом. Вона розуміла, що Захарія відверто провокував її, але велась, наче маленька дівчинка, якій незнайомий дядечко дає цукерку і кличе за собою, і вона йде, не пам’ятаючи настанов дорослих.


– І як довго? – запитав він.


– Про що ти?


– Про те, як довго ми гратимемо в цю гру?


– Уявлення не маю, про що ти говориш, – Софі витиснула бездоганно милу посмішку, яку тільки можливо зобразити в момент, коли придумуєш, де ховатимеш його труп.


Чудово знаючи, до чого веде Захарія, вона більше за все на світі хотіла уникнути цієї розмови. Але, прийнявши правила гри, не залишалося нічого, окрім як дотримуватися їх.


– Он як. І довго ти прикидатимешся, що не пам’ятаєш мене?


Софі зціпила зуби, всіма фібрами своєї душі бажаючи, щоб хлопець припинив нариватися. Але Захарія, зрозумівши, що відповіді не буде, продовжив:


– Здається, ти не поспішаєш розповідати про ту ніч своїм друзям, а особливо Патріку. А йому, я думаю, було б ой як цікаво дізнатися, що ми познайомилися раніше офіційної зустрічі, в Лізі.


Софі незчулась, як шишка, яка ще секунду тому була у її руці, полетіла в бік ловця і з глухим тріском розлетілася на всі боки, так як Зак встиг ухилитися.


– От бачиш, – розсміявся він. – Ти не вмієш брехати.


– О, заткнися! – огризнулася Софі, прислухаючись, чи бува не повертається Орфей. На щастя, його акапельний спів звучав ще досить далеко. – Всі ці твої погляди і натяки… Припини це! Те, що було на вечірці – не більше ніж жахлива помилка, яку я, на щастя, навіть не пам’ятаю! – злісно прошипіла дівчина.


Очі хлопця зблиснули, а дурна посмішка, яку Софі хотілося просто витовкти з нього, не покидала обличчя. Захарія підморгнув.


– Повір, тобі сподобалося.


З горла Софі вирвався звук більше схожий на рик розлюченого звіра, а рука автоматично підняла з землі ще більшу шишку. До біса Лігу, міністра і Патріотів. Вона прикінчить цього придурка прямо тут!


– Ей-ей-ей! – прослідкувавши за її рухом, ловець підняв руки. – Я лише хочу домовитися. Одна моя умова, і я підкорюся твоїм правилам в грі про амнезію. Ти вислухаєш мене?


– Гаразд, говори.


– Отже, як морально постраждала сторона, я залишаю за собою право на одну послугу з твого боку, про яку можу попросити будь-коли, і ти мені не відмовиш.


– Що? Морально постраждала сторона? – Софі не вірила своїм вухам. Ще б зовсім трохи і друга шишка влучила б в його порожню голову! Вона голосно вилаялась.


Зак стенув плечима, і перевів погляд на свої черевики.


– Ну, а як ти думала? Моє самолюбство дало тріщину. Неприємно, коли дівчина, з якою проводиш ніч, навіть не пам’ятає тебе.


– Зараз у тебе череп дасть тріщину, ідіот! – прошипіла Софі і подалась вперед, але хлопець відступав з кожним її кроком. Зрозумів же, гівнюк, що неможна її підпускати. Так діла не буде. Зупинившись і шумно втягнувши повітря, мисливиця затулила обличчя руками.


«Заспокойся. Заспокойся, Софі. Він хоче розважитися, то підіграй йому. Підіграй…» – думки в голові повільно прояснялися, і, нарешті, опанувавши себе, вона змінила тактику. Додавши в голос смиренності та приреченості, дівчина промовила майже пошепки:


– Добре, що ти конкретно хочеш?


Захарія не відповідав, уважно спостерігаючи за нею і відчуваючи підставу. Витримавши випробування поглядом, Софі тріумфально відзначила про себе, що він клюнув. От і попався!


Хлопець примружився.


– І часто тебе так переклинює?


– Коли я розумію, що у мене немає шансів вийти сухою з води. Тож, краще швидко кажи, що хочеш і покінчимо з цим. Сюди будь-якої миті повернеться Орфей.


– Ти маєш рацію… То як? Одна послуга. Нічого такого, що могло б тобі не сподобатися.


Софі придушила бажання зірватися з місця і накинутися на ловця. Опустивши голову, вона обережно ступила кілька кроків в його бік. Хлопець завбачливо позадкував, але дівчина підняла руки, демонструючи, що нічого не робитиме. Зустрівшись з ним поглядом, Софі зрозуміла, що можна не зупинятися. Він не зрушив з місця, очевидно, його зацікавив такий поворот подій.


Софі наближалася повільно, подумки благаючи, щоб Орфей в кущах вирішив заспівати на біс і бажано з підтанцьовкою. Зак вперся спиною у живопліт – відстань між ними скорочувалась. Софі відчула тепло його тіла, запах – дивовижний аромат сонця та вітру. Хлопець був на голову вищий, тож довелося стати навшпиньки. Софі зупинила погляд на губах. Його дихання, спочатку рівномірне і спокійне, тепер стало уривчастим, а серце пришвидшено забилося. Вона нахилилася ще ближче. Їхні губи майже торкалися. Така наполегливість остаточно вибила хлопця з колії. Софі витримала паузу… І, щосили, заїхала йому під ребра. Він зігнувся вдвоє, здавлено вилаявшись на незнайомій мові.


– Це підло, – покінчивши з лайкою, процідив він.


– Дідька лисого! Підло те, що робиш ти… Ось тепер ми домовились, – відрубала дівчина. Крутнувшись на місці, вона попрямувала до Орфея, який вже ломився крізь кущі назад.


– Софія, – здавлено покликав Зак. – Це вдруге. На третій раз я дам здачі.


– Матиму на увазі, – докинула дівчина, не озираючись.


– У нас глухо, – повідомила Іва, коли вони зустрілися, обійшовши озеро.


– Аналогічно, – кивнула Софі. – Схоже, нас пошили в дурні.


Кук схрестив руки на грудях і невдоволено заявив:


– Ми оглянули лише третину парку!


– Можемо хоч цілу ніч тут вештатись, і це нічого не дасть. Скульптури НЕ пронумеровані, бовдур, – вставив своїх п’ять копійок Орфей. – Може, десь в кишені у тебе завалялася карта з планом території, і чому я дуже сумніваюся.


– Хм… Дивно, – пробурмотів Захарія.


– Що? – Патрік повернувся до нього.


– Я бачу цих людей за сьогодні вже втретє, – він кивнув в бік групки туристів у жовтих футболках. – І увесь час вони попереду нас, хоча й не проходили повз. І кожного разу їхні дії повторюються. От погляньте, зараз той худорлявий хлопець спіткнеться, і розіллє коктейль на спину жінці з фіолетовим волоссям.


Не минуло й десяти секунд, як сталося все, озвучене Заком. Софі машинально потяглася за мечем, але Патрік зупинив її, жестом велівши не рухатись.


– Тут тільки вони такі, з привітом, чи ще хтось? – Іва озирнулась, сподіваючись помітити щось незвичайне.


– Не подобається мені це, ой як не подобається, – тихо видихнув Орфей.


– Звалюємо звідси, – звелів Патрік, – намагайтеся не привертати уваги.


Та варто було їм зрушитися з місця, як земля під ногами затремтіла. Софі впізнала цей шум. Вона вже чула його раніше – при наближенні шестиметрової ящірки. Здається, Захарія подумав про те ж. Він злегка кивнув, зустрівшись поглядом з мисливицею.


Туристи, або ж ті, хто видавали себе за них, нічого не помічали. Вони ще трохи покрутилися на місці, як раптом замерехтіли, немов зображення на екрані телевізора під час несправностей, і зникли. Просто розчинилися в повітрі, один за одним, як і всі інші люди в парку. Тепер мисливці були єдиними хто тут залишився.


– Якого?.. Ви це бачили? – прошепотів Орфей.


– Здається, ми влипли, – як завжди вчасно підсумував Кук.


Шум наближався і зараз був потужніший, аніж минулого разу. Земля під ногами ходила ходором, через що вода у озері здіймалась хвилями.


– Ця тварюка не одна, – Захарія звернувся до Патріка, – Якщо забиратись звідси, то тільки врозтіч.


– Ні! Про це не може бути й мови.


– Послухай, – хлопець помітно зблід, – Йян-ті – одні з домашніх улюбленців Патріотів. Вони знають, що ми тут, і спустили своїх «песиків»... Якщо ми побіжимо всі разом, вони швидко заженуть нас у пастку. Хочеш продовжити зі мною сперечатися – спочатку попрощайся з життям.


– Але звідки вони дізналися? – Софі майже кричала, так як гуркіт


вже на повну силу розносився по парку.


– Не хочу цього говорити, але, здається, серед нас зрадник, – відізвалася Іва.


Патрік прокричав щось у відповідь, але Софі вже не змогла розібрати жодного слова. Останнє, що вона почула – як Захарія кричить про те, що слина Йян-ті отруйна, і, можливо, ящірки будуть в компанії з парою-трійкою інших демонів. А вже наступної миті Софі разом з Орфеєм мчали в глиб парку.


10. Ваш хід, панове зрадники


– Схоже, відірвалися, – Орфей першим виплутався з чагарників і, важко дихаючи, стояв на галявині, яка поросла густими будяками. Софі пробиралася вслід за ним, стараючись уникати колючих гілок, що раз за разом норовили видряпати їй очі.


Йти довелося майже навпомацки. Ця частина парку була занедбана і більше нагадувала непролазні хащі впереміш зі сміттєзвалищем. Гори брухту химерними тінями виринали з мороку, нагадуючи незграбних чудовиськ.


Місячне світло ледь пробивалося крізь дерева, а іншої ілюмінації тут не спостерігалося.


– Орфей, рано радієш, – прошепотіла дівчина, дістаючи меч, і не відриваючи погляду від старого розбитого фонтану, що знаходився посеред галявини.


Передчуття не підвело – між руїнами майнула примарна пляма, схожа на таємничого привида, і хоча вона була в зоні видимості всього якусь мить, Софі встигла роздивитися біле платтячко.


– В чому справа? – насупився Орфей, очікуючи нової хвилі тремтіння землі.


– В маленькій дівчинці.


– Що?


– За фонтаном хтось є, – Софі міцніше стиснула зброю в руках, – Виходь! – звеліла вона, підвищивши голос.


– Там нікого немає. Тобі здалося… – почав було Орфей, але коли невпевною ходою до них вийшла дівчинка років восьми, затих.


– Я тільки хочу потоваришувати, – мовила вона відчуженим тоном. Вигляд у дівчинки був такий, наче вона блукала тут не перший день.Темні кола під очима контрасно виділялися на фоні блідого обличчя та знекровлених губ.


– Ага, як би не так, – Орфей однією рукою потягнувся за сокирою, яку позичив з арсеналу Софі, а іншою непомітно дістав з-за поясу мисливський ніж.


– Що ти робиш? – здивувалася дівчинка. – Ви бачили Пухнастика? Я шукаю Пухнастика.


– Нічого особистого, але четверте правило класичних страшилок говорить: якщо вночі з лісу до тебе виходить підозріла малявка – або давай драпака, або вали цю тварюку до бісової матері.


І не чекаючи відповіді, Орфей точним рухом метнув ніж, поціливши їй прямісінько у горло. Похитнувшись, дівчинка впалана землю.


– І мій варіант: демон-хамелеон, – тихо озвучив він.


– Зараз дізнаємося, – Софі підійшла до тіла, спостерігаючи, як воно прямо на очах, перетворюється на порох. – Ти правий.


– А де один… – Орфей затнувся.


– …Там і його зграя. От лайно!


Дикий, не людський вереск пронизав повітря. Від несподіванки мисливці завмерли, затамувавши подих. Хамелеони полювали зграями, в яких налічувалося до півсотні осіб. Від цієї думки у Софі спітніли долоні. Нестямний крик, відлунням розходився між деревами, наближався, з кожною секундою все більше нагадуючи ридання. Продираючись крізь чагарники, на галявину вибігли дві постаті. Не помітивши мисливців, які стояли за фонтаном, вони кинулися у протилежні сторони.


Софі жестом підкликала Орфея:


– А це не схоже на хамелеонів.


– Еге ж. Бенсон, дай вгадаю, нам потрібно наздогнати хоча б одного із них?


– Молодець, схоплюєш на льоту, – вона посміхнулась, обійшовши фонтан.


– Софі…


– Так?


– Тільки не відходь далеко. Патрік знесе мені голову, якщо з тобою щось станеться.


Вона промовчала, подумавши, що нічого обіцяти не може. Орфей не відставав, прикриваючи тил. З усіх боків громадилося сміття, проржавілі огорожі, гнилі дошки, скло і купа іншого дрібного мотлоху, а старі скульптури височіли по обидва боки безмовними спостерігачами. Раптом хлопець схопив Софі за лікоть. У напівтемряві його сріблясте волосся і бурштинового кольору очі виглядали фантастично, майже нереально.


– Що таке?


– Тихо.


До них хтось наближався. Кроки було чути все виразніше, як і важке дихання навперебій зі схлипуваннями. Перестрибнувши уламки розваленого ангела, прямо на них вилетіла дівчина. Її руде волосся розвівалося на ходу, щоки блищали від сліз, а роздерті до крові руки були міцно притиснуті до грудей. Вона перелякано завмерла, побачивши мисливців. Софі від здивування, мало не випустила меч.


– Дороті? – видихнула вона.


– Софі? Орфей? Це ви? О, боже, не можу повірити, це справді ви! – нова хвиля плачу і тремтіння захлеснула Дороті, і вона опустилася на коліна.


Софі кинулася до неї:


– Як?.. Як ти тут опинилась?


Орфей приголомшено мовчав. Допомігши Дороті підвестись, він підтримував її, обхопивши за талію. Вона уривчасто заговорила, намагаючись не зірватися на крик:


– Мій друг… Це мало бути побачення. Він привів мене сюди… А потім всі зненацька зникли, і тільки ці… Монстри і якісь божевільні! Повно демонів! І тепер, я не знаю де він… Послухайте, неможна тут залишатися. Вони женуться за мною! Вони знайдуть нас, знайдуть! Благаю, йдемо звідси…


– О, кращого місця для побачення сьогодні годі було й придумати, – Софі важко зітхнула. Ситуація вимагала блискавичного рішення. Що робити далі? Куди йти? Чим далі, тим гірше. Та й Дороті має рацію, залишатися тут небезпечно, адже опинитись в лапах чудовиськ на чолі з Йян-ті – багато радості!


Такі моменти у своїй роботі Софі ненавиділа найбільше. Незнання вибивало з колії, змушуючи думки гарячково крутитися в голові. Де її друзі? Чи вдалося їм вибратися з парку? Взагалі – чи живі вони? Невже хтось із них виявився зрадником? Ця отруйна думка боляче кольнула в саме серце. Вона б багато віддала за можливість отримати відповідь хоча б на одне питання.


– Так, хто женеться за тобою? – запитання Орфея, адресоване Дороті, вирвало Софі з роздумів


– Я не знаю… Якісь люди… І вони увесь час говорили про Патріотів, – крізь сльози почала Дороті. – Їх тут близько дюжини. І у всіх на чолі намальований якийсь знак, тож впізнати їх не важко. А демони їх не чіпають… Покваптеся, будь ласка! – Дороті поспіхом витерла очі, розтерши кров з долонь по всьому обличчі.


– Дороті, опануй себе. З нами ти в безпеці.


– Але… Вони зовсім близько! Я їх чую! Я тут більше не залишуся! Ой… – Дівчина похапцем відбігла до найближчих кущів, де її знудило.


– Гаразд, – Орфей насупився і поглянув на Софі, – давай виведемо її з парку і повернемося за нашими.


З чагарників, звідки кількома хвилинами раніше з'явилася Дороті, донісся хрускіт зламаних гілок. Дівчина не брехала, хтось її дійсно переслідував. Софі з Орфеєм перезирнулись і приготувалися до бійки. Орфей, спритно крутнувши сокиру в руці, сказав:


– Якщо це та мерзенна ящірка, то маю зауважити, що вона несеться немов пара розлючених оленів.


– Не забувай, що вона і плюється як верблюд.


– Дякую, що нагадала.


Нарешті, кущі розсунулися і перед ними, важко сопучи і чортихаючись, вималювалися Патрік і Захарія. Побачивши друзів, вони помахали руками і зупинилися, намагаючись якомога скоріше привести дихання в норму.


– О…Оу! – Орфей розслаблено опустив зброю.


Софі з полегшенням зітхнула і підійшла до хлопців. Нарешті Патрік був тут, живий і неушкоджений!


– Дороті, поясни, в чому твоя проблема? – прохрипів мисливець. – Як здавати іспит з фізичної підготовки, то виявляється, що навіть моя прабабця бігає швидше, а коли ми хочемо допомогти, то за тобою не вженешся. – Хлопець перекинув руку через плече Софі, і обережно оперся на неї. – Ти ціла?


– Цілком.


Орфей схилив голову на бік, простягуючи руки:


– Старий, я ще ніколи не був такий радий тебе бачити! То це ви налякали Дороті?


– Не зовсім, – Захарія випростався, – за нею справді неслась пара демонів, але нам вдалося їх випередити. Вони будуть тут з хвилини на хвилину, тож тримай, – сказав він, простягнувши Дороті кинджал. Та розгублено вирячилась на нього.


– Вона не мисливець, – пояснив Орфей, – це довга історія, коротко скажу лише, що у її руках будь-яка зброя обертається проти неї і всіх в радіусі двох метрів. Мортем особисто заборонив Дороті навіть підходити до зброярні.


– Он як… Тоді, приємно було познайомитися, прикро, що це наша остання зустріч, – Зак вирішив повправлятися в дотепності, але під спопеляючим поглядом Софі його посмішка швидко зів'яла. – Та жартую я, жартую…


– Парк просто кишить тварюками з Дна, – Патрік витер спітніле чоло. – Ви бачили Кука з Івою?


– Ні. Але думаю, нам варто… – Софі не договорила. Дерева навколо немов ожили. Піднявся шелест, в темряві замерехтіли десятки пар яскравих жовтих очей. Їх оточили хамелеони. Схожі на карикатурну помісь людини і жаби, вони хижо шкірились і клацали зубами в передчутті розправи. Деякі звисали вниз головою, вчепившись міцними лапами в товсті гілки, інші ж обліпили стовбури дерев.


Найбільшою складністю в сутичці з цими тварюками було те, що вони миттю могли прийняти образ твого друга, соратника чи напарника і відрізнити на перший погляд їх було неможливо. Вони спокійно могли битися з тобою пліч-о-пліч, а в зручний момент встромити ніж у спину.


– Вони готуються це зробити, – простогнав Патрік, наче прочитавши думки подруги.


– Що саме? – порівнявся з ним Захарія.


Орфей поглянув на друзів і заступив собою Дороті. Мисливці взяли з нього приклад і стали пліч-о-пліч, звівши тісне коло, в центрі якого була безпомічна секретарка.


– Скопіюють нас. Наполегливо раджу не виходити з кола і запам’ятати те, що я зараз скажу, – відповів Патрік і, схилившись до Софі, прошепотів їй на вухо слово, – «Карамельно-грушеві пончики».


При знищенні хамелеонів мисливцям завжди були потрібні кодові слова, на випадок, якщо не будеш впевнений, хто перед тобою – друг чи демон. І як підказував досвід, найкращий варіант – щось дурне і безглузде. Дівчина кивнула і тихо передала код Орфею, а коли він назвав його Захарії, ловець невдоволено поморщив носа:


– Серйозно? Вони ж жахливі.


– Я вдам, що цього не чув, – посміхнувся Патрік.


Хамелеони синхронно зістрибнули зі своїх місць, а коли приземлилися, то вже прийняли образ мисливців.


– А я нічогенький так, еге? – зміряв Орфей оцінюючим поглядом своїх двійників. Друзі тільки хмикнули у відповідь.


Демон в образі Дороті видав щось схоже на бойовий клич, і зграя кинулася в атаку. Будучи на Дні Софі не раз доводилося вступати в бій з цими тварюками, але кожного разу її серце завмирало коли лезо простромлювало тіло двійника Патріка. Закусивши губу і на мить заплющивши очі, вона знесла голову черговому демону в образі друга і озирнулася в пошуках наступної жертви, розкручуючи зброю в руці. Мечем Софі володіла відмінно, але у використанні катани їй не було рівних. Легка і зручна, вона немов ставала продовженням руки, блискавично розсікаючи ворогів на частини.


– Ти так ефектно виглядаєш в бою... Карамельно-грушеві пончики… – Захарія несподівано винирнув з-під руки мисливиці, і лише її відмінна реакція і слух дозволили його голові залишитись на плечах.


– Чорт! Придурок, я мало не вбила тебе! – злісно прошипіла Софі, відштовхуючи ловця і встромлюючи лезо в чергового демона.


– Ну, ялинкових шишок у тебе немає, щоб закидати мене до смерті, а з цим я якось впораюся, – він підморгнув і зник там само неочікувано, як і з’явився.


Незважаючи на всі старання мисливців, чисельність хамелеонів не зменшувалася. На заміну загиблим з кущів з’являлися все нові і нові демони.


Мисливці почали виснажуватися. Патрік, вловивши момент, озирнувся і побачив, що з глибин парку до них мчить ціла орда тварюк. Вилаявшись, він звелів мисливцям відступати, тримаючи рюмсаючу Дороті всередині кола.


Раптом почулося дивне шипіння, і над головами демонів промайнула невиразна тінь, цілячись прямо в бік командира Альфи. Софі, відштовхнувши зі шляху Орфея, кинулася до Патріка і звалила його на землю. Над ними пролетів згусток червонуватою слизу і влучив прямо в обличчя її двійника. Друзі швидко піднялись, поки їх не затоптали і відновили коло. Патрік схопив Софі за руку і ривком притягнув до себе.


– Я ж казав, що ти як ніндздя, – хлопець посміхнувся, поглянувши на подругу. – Ніколи не знаю, чи знайду тебе там, де залишив.


Виставивши перед собою меч, він обійняв її за талію і міцно притис до себе, від чого у Софі перехопило подих.


– Та у нас ще гості! – прокричав Орфей, відрубавши голову своєму демонічному двійнику. – І їм відомий наш план! Ще б нам його дізнатися…То який у нас план? Чорт! – він відстрибнув, ухиляючись від чергової порції отруйної слини Йян-ті.


Цього разу ящірка прибула без звичних спецефектів у вигляді гуркоту і землетрусу, але поки не могла підібратися до мисливців поближче через незліченну кількість хамелеонів. Мисливцям ж це було лише на руку, оскільки з близької відстані Йян-ті цілилася куди краще.


Несподівано Дороті схаменулася і закричала:


– Ей! А я знаю, де вихід... Це зовсім близько!


– Гаразд. Тоді показуй куди йти. Давай вперед! І біжи з усіх сил, – звелів Патрік, відпускаючи Софі. Гаряче закивавши, Дороті вибігла з кола.


Оцінивши кількісну перевагу демонів, мисливці перезирнулися і, не змовляючись, помчали вслід за дівчиною. Втеча була виснажливою, але ефективною. Мисливці, не зупиняючись, бігли крізь парк, гонимі розчарованим улюлюканням демонів. Хамелеони помітно відставали, адже скопіювати витримку і фізичну підготовку мисливців було їм не під силу.


Парк поступово порідшав, і між деревами все частіше виднілися доглянуті алеї. Софі страшенно втомилася. За останні кілька днів їй ніяк не вдавалося нормально відпочити, а постійні бійки і біганина віднімали останні сили. Якщо так буде й надалі, вона навряд чи довго протримається у цьому шаленому темпі.


– Ми на місці, – перервав її сумні роздуми напрочуд спокійний голос Дороті. Дівчина зупинилася посеред невеликого майданчика. Виходом з парку тут і не пахло.


– Ееее… Дороті, ти впевнена? – Орфей спантеличено роззирнувся.


– Абсолютно, – страх на обличчі Дороті поступово змінився широкою самовдоволеною посмішкою. – Ну що ж, я й подумати не могла, що все вийде настільки легко. – Вона обернулася і прокричала, – брати і сестри, виходьте!


Демони зникли, але, судячи з усього, вони були найменшою проблемою. Майданчик заповнили дивні люди що з'явились невідомо звідки, і оточили мисливців, відрізаючи всі шляхи до втечі. Більшість з них були одягнені в червоні костюми з міцної тканини, а на їх чолах був витатуйований химерний символ: чудернацький візерунок з безліччю штрихів, що утворювали зображення ока. Також серед цієї дивної компанії знаходились постаті в довгих рясах, з накинутим на голову каптурами. Особливо примітними в їх зовнішності були очі – райдужки холодним сріблом сяяли на фоні чорних, як і зіниці, білків. Відьми.


Відступати було нікуди.


– От сучка, – процідив Орфей, коли, нарешті, зрозумів, що відбувається.


– Так, тепер я розумію, чому вона вам всім не подобалася, – сухо мовив Захарія.


Дороті продовжувала посміхатись. Ще б пак, завести їх у пастку – це просто не могло не тішити.


– Приведіть їх, – наказала вона комусь позаду неї.


Уїдлива усмішка не покидала обличчя Дороті. Ще б пак, затягти досвідчених мисливців в настільки просту пастку – це не могло не тішити.


– Приведіть тих двох, – наказала вона комусь позаду неї. Почулися глухі удари, невиразна лайка і звук, наче когось важкого тягнули по землі. Натовп трохи розступилася, і до мисливців виштовхали Іву і Кука. В обох були зв'язані ноги і руки, та кляп у роті.


– Навіть не думай, – сказала Дороті, коли Орфей сіпнувся назустріч полоненим товаришам. – Киньте зброю, негайно!


Софі похмуро покосилася на Патріка і опустила катану на землю. Дороті махнула рукою і ззаду до мисливців нечутно підійшли четверо Патріотів.


Спритними відтренованими рухами вони заламали мисливцям руки і звалили їх на коліна. Софі намагалася пручатися, але громила, який схопив її, однією рукою боляче стиснув плече, а іншою схопив за волосся і потягнув на себе. Дівчина зашипіла і задерла голову вгору, не зводячи погляду зі зрадниці.


– То це вони? – крізь натовп до Дороті вийшов високий чоловік років п'ятдесяти. Хоча сивина вже пробивалася крізь його чорне, мов смола, волосся, а голос звучав хрипло і низько, він здавався ще повним сил.


– Звичайно. Зізнаюся, Рогволд, не чекала тебе тут побачити, – солодко защебетала Дороті, кокетливо посміхаючись Патріоту.


– Дороті, як ти могла? – важко дихаючи, прокректала Софі. – Ми ж довіряли тобі!


– Вальдо, поясни нашій гості, що встрявати у чужу розмову дуже не ввічливо.


Патріот, який тримав Софі, зловтішно посміхнувся, і щосили вдарив її коліном між лопатками. Біль пронизав все тіло, і дівчина, скрикнувши, подалася вперед, але здоровань притягнув її до себе за волосся, сковуючи рухи. Шви, накладені на рану, залишену людожерами, розійшлися, і по спині розповзлася тепла пляма.


Дороті вдоволено кивнула головою і звернулася до Софі:


– Софі, до речі, я повинна подякувати! Якщо б не ти, навряд чи ми зараз зібралися тут.


– Послухай, ти, стерво, якщо я виберуся живим, то власноруч зверну тобі шию, – не втримався Орфей.


Дороті у відповідь розсміялася. Її сміх зараз був надиво гидким і холодним, від якого пробирало наскрізь.


– Ну як так можна? Таке миле личко, а такі жахливі слова. Фу!


– Так це ти написала ту записку, і потім передала мені, – нарешті, здогадалася Софі. В роті пересохло. – Але звідки ти знала?


– О, це зовсім не складно. Коли маєш доступ до кабінету Естель, можна дізнатися все, що відбувається в Лізі і у кожного окремого мисливця, – сказала дівчина, поправляючи розпатлане волосся і підморгуючи Рогволду.


– Кейс! – громоподібно гаркнув Патріот, і жінка з поголеною головою вручила йому невелику валізу. Він відкрив її і дістав шість порожніх шприців. Дороті відразу вихопила у нього один і легкою ходою попрямувала до Кука, а решту чотири розібрали Патріоти, що стояли поблизу.


До Софі підійшов Рогволд. Присівши, він нахилився до неї так близько, що вона відчула подих у себе на шкірі.


– Твоє миле личко вводить в оману своєю невинністю. Головоріз з янгольською зовнішністю – смертельна поєднання. Тихо-тихо… Не сіпайся, красуня, це зовсім не боляче, – чоловік обережно ввів голку їй в шию і швидко наповнив шприц кров’ю. – І маленький сувенір на пам’ять, – з цими словами він дістав з кишені тонкий складаний ніж, і відсік пасмо волосся Софі, – Прекрасно! Зустірнемося на балу, принцессо. – Посміхнувшись, Рогволд підвівся і, відступаючи, кивнув Патріотові, який тримав дівчину.


Тупий біль розійшовся по потилиці, наповнюючи свідомість пульсуючою темрявою. Тіло обм’якло, перед очима все попливло. Останнє, що побачила Софі – переляканий погляд Кука.


Частина друга


По той бік


Слово, яке звучить всередині нас, викликає свого роду сверблячку. Звертаючись в простір, ми наче відкриваємо запобіжний клапан. Розмова вголос наодинці з собою справляє враження діалогу з Богом, якого ми носимо в собі.


Віктор Гюго, “Людина, яка сміється”


11. В глибинах пам’яті


Патрік солодко потягнувся і вимкнув телевізор – сьогоднішня програма не тішила розмаїттям цікавих передач. Яскраве полуденне сонце пробивалося крізь червоні штори, надаючи вітальні багряних віддтінків. З прочиненого вікна долинав буденний шум вулиці, а легкий вітерець нав'язливо задував у кімнату пряний аромат шоколадні, що розташувалася на першому поверсі.


Головний біль ніяк не вщухав, як і не зникало відчуття внутрішньої спустошеності – події минулої ночі порядком його підкосили. З легкою заздрістю хлопець глянув на диван, де мирно і безтурботно спала Софі. Вона навідріз відмовилася лягти у спальні, віддавши її Орфею, і, влаштувавшись у вітальні, одразу ж заснула, як тільки її голова торкнулася м’якої диванної подушки. Патрік теж був би не проти трохи покимарити, але він знав всесвітній закон підлості: чим сильніше намагаєшся заснути – тим менше у тебе на це шансів.


Відкинувшись на спинку крісла, він взявся вивчати кімнату. Все в квартирі Захарії здавалося йому туманно знайомим, адже саме тут продовжилася вечірка після «Механічної дами». І всі спроби Патріка пригадати, де вони зустрілися з ловцем і як потрапили сюди, зазнали нищівної фіаско. Останнє, що чітко виринало в пам'яті – пекуче пійло, запропоноване Орфеєм, а далі лише невиразні уривки каламутних картинок.


Як виявилося, Зак мешкав всього за два квартали від парку. Люб'язно залишивши мисливцям свою квартиру, він вирушив «на килим» – повідомити Меланті і міністру про провал їхньої операції. Кук з Івою, як найменш постраждалі в нічних подіях пішли з ним, на випадок, якщо Теодору захочеться почути версію обох сторін, що, відверто кажучи, було малоймовірно. Наразі дорога в тренувальний центр мисливцям була відрізана, у них навіть компаси відібрали, і все, що залишалося командам Альфа і Бета – чекати подальших наказів товстопикого старигана.


Зрада Дороті з подальшим розкриттям їх справжніх особистостей перед Патріотами вселяла примарну надію на те, що їм вже не доведеться лізти в лігво цих підозрілих типів, щоб догодити Міністерству і Вартовим, які ще донедавна були виключно міфічними персонажами. Але з іншого боку – такий варіант розвитку подій був занадто легким, щоб Еванс погодився на нього. Напевно, старий пень придумає щось новеньке.


Патрік перевів погляд на Софі, і лагідно посміхнувся. Він неодноразово бачив її сплячою, і кожного разу вона нагадувала йому маленьке пташеня, яке пригрілося під маминим крильцем. Софі. Надто витончена і тендітна, надто знайома. Вона завжди поряд, завжди так близько, немов крихітний клубочок щастя, який можна увесь час носити з собою, заховавши від всього світу глибоко у кишеню.


Патрік тихо зітхнув, спостерігаючи, як вона щось бурмоче крізь сон. Цікаво, що їй зараз сниться? Хлопець заплющив очі, і не помітив, як спогади нахлинули на нього бурхливим потоком:


– Ну, і де тебе носило увесь ранок? – Патрік відірвався від книги, косо зиркнувши на брата. – До твого відома, у нас завтра іспит, і я щиро сподіваюся побачити тебе в аудиторії. Не хочу, щоб моїм напарником стала Дороті Фінч.


Гаррі лише розсміявся, залишивши його слова без відповіді. Надто вже радісним він був, що ніяк не пасувало до понурої атмосфери хмарного січневого дня, що передував іспиту.


– Друже, таке враження, що по дорозі сюди ти зустрів Елвіса в обнімку з Джоном Ленноном і вони запросили тебе на пиво, – не втримався від коментаря Орфей. Він саме стрибав по кімнаті, розмахуючи руками і відпрацьовуючи бойовий блок.


– Навіть краще, – кивнув Гаррі, всівшись прямо на журнальний столик і закинувши ногу на ногу. – Я був на тренуванні в парі з Софі.


– Ага, і вона либонь знову нам’яла тобі вуха… Ух, це дівчисько – справжня катастрофа для моєї самооцінки, – Орфей спритно приземлився на дивані, потіснивши Патріка.


Гаррі усміхнувся.


– Ну, хто ж винен, що ти б’єшся як п’яний пінгвін.


– Ой, та пішов ти! – фиркнув хлопець, і, підібравши з підлоги підручник, почав старанно його гортати з розумним виглядом.


– І як все пройшло? – максимально байдужим тоном поцікавився Патрік. Коли він дивився на брата, здавалося, він дивиться на своє власне відображення у дзеркалі, не враховувати того, що Гаррі завжди коротко стригся і у нього не було жодного натяку щетину, на відміну від Патрікової дбайливо вирощеної борідки.


– Чудово… – М’яко відповів Гаррі. – Вона, до речі, питала про тебе. Скаржилася, що ви давно не бачились... Ти пропускаєш тренування. Щось не так? Ти що, уникаєш її?


Патрік не поспішав відповідати. Складно уникати дівчину, з якою тебе пов’язує не лише багаторічна дружба, спільне навчання, але й Гаррі. І це власне завдяки йому та його здатності миттєво зав'язувати дружні стосунки з усіма довкола, вони познайомилися з нею шість років тому.


Одного дня, одинадцятирічна забіякувата дівчинка потрапила до кабінету Мортема, в той час, коли в приймальні вже сиділи близнюки, чекаючи отримати наганяй за розбите вікно у кафетерії. Як вони пізніше дізналися, вона розквасила носа Руді Нільсу, головному забіяці школи Ліги, прямо посеред уроку історії.


Звісно ж, така особистість не могла не зацікавити Гаррі.


– Він насміхався над Куком, – байдуже пояснила Софі у відповідь на його питання: а як вона примудрилася влізти в бійку на уроці?


Відтоді вони майже увесь час проводили втрьох. Патрік бачив, як з віком міняється ставлення Гаррі до неї. Як він сяє, варто йому лише побачити її… Ось так, завдяки Гаррі, його пов’язувало з нею багаторічна дружба і завдяки тому ж Гаррі, це була тільки дружба.


– Не говори дурниць, – нарешті, сказав Патрік, витиснувши слабку подобу посмішки, – Просто багато справ, іспити на носі....


– Гаррі, ну скільки це може тривати? – Патрік з гуркотом зачинив двері, намагаючись не відставати від брата. – Коли ти вже розповіси їй про свої почуття?


– На бога, Патрік, не будь ідіотом! – брат швидко спускався сходами вниз, в хол тренувального центру. – Ми працюємо в одній команді… І це буде несправедливо стосовно неї.


– І що тепер? Ти до кінця життя мовчатимеш про те, що любиш її?!


– Так, якщо це потрібно.


– Ти придурок! – Патрік обігнав його і, перегородив дорогу. – Ти повинен їй сказати!


Гаррі спалахнув, відштовхуючи брата:


– Я нічого нікому не повинен! Патрік, ми мисливці за головами! Тобі ж відомо, що це за життя! І давай дивитися правді у вічі, рано чи пізно хтось із нас двох загине… І якщо це буду я, то краще Софі нічого не знати! Ніколи!


– Та що, чорт забирай, ти таке верзеш? – Патрік подався вперед, майже наступаючи Гаррі на ноги. – Ти повинен їй сказати, – повільно вимовив він, ретельно акцентуючи на кожному слові і відчуваючи, як всередині все стискається.


– Навіщо? Навіщо, Патрік, якщо вона увесь час говорить тільки про тебе!


Патрік загавився і відвів погляд.


– Це нічого не означає. Я не…


– Що, ти не...? – грубо урвав його Гаррі. – Ти ж не любиш її, так?


Патрік мовчав, дивлячись кудись братові за спину..


– Ти ж її не любиш, Патрік… Скажи, що ти її не любиш… – Гаррі раптом змінив тон,і, здавалося, він чекає не відповіді на питання, а пострілу в голову.


– Ні, – нарешті, промовив Патрік ледь живим голосом. – Звісно ж, ні.


Гаррі полегшено зітхнув і відступив на кілька кроків.


– Послухай, нехай це залишиться між нами, гаразд? Так буде краще для всіх, – він поплескав брата по спині. – Йдемо, Софі чекає біля входу.


А через півроку Гаррі загинув.


– Ей… – Хтось лагідно торсав її за плече. Софі відмахнулася подушкою, але в спокої її так і не залишили. Розчаровано зітхнувши, вона потягнулася і відкрила очі. Невгамовним «будильником» виявився Захарія, який височів над диваном. – Як почуваєшся?


– Що? А… Нормально…


– Ми тут поїсти принесли, і вирішили вас розбудити, поки Орфей першим не дістався до кухні, – сказав він, киваючи в бік дверей.


– Гаразд… А котра година? – Софі сіла на дивані, потираючи очі. Патрік спав у кріслі біля неї.


– Пів на п’яту... І у нас є новини, тож піднімайтеся, соньки. – Хлопець розбудив Патріка і вийшов з кімнати.


– Привіт, – солодко потягнувшись, посміхнувся Патрік. – Виспалася?


– Важко сказати, – прохрипіла Софі. Спросоння її голос звучав наче після тижневої простуди. Спина, по якій вчора завзято з’їздив коліном Патріот, немилосердно боліла, розірвані шви горіли, а голова просто-таки розколювалася.


– Раджу поквапитися, – донісся з коридору голос Захарії. Він саме проходив повз кімнату, а слідом за ним сунув розкуйовджений Орфей, човгаючи ногами по підлозі, мов старий дід.


– Фея, ти як? – поцікавився Патрік. Він вже встиг з сумом попрощатися з м'яким та зручним кріслом і тепер допомагав Софі натягнути светр поверх футболки, яку їй позичив Зак. Через рану її кофтину було остаточно зіпсовано.


– Прекрасно, – пробурмотів Орфей, спираючись на одвірок. – Знаєш, я просто обожнюю дні, коли мене спочатку мутузить зграя демонів, а потім я потрапляю в лапи якихось психованих фанатків, які висмоктують мою кров. Тепер у мене з’явився ще один варіант, як незабутньо провести зимові канікули! О, здається, я чую піцу… – Хлопець махнув рукою, велівши Патріку та Софі йти за ним, і, голосно принюхуючись, попрямував коридором.


Пообідавши за маленьким столиком, мисливці розмістилися у маленькій охайній кухні хто де, оскільки всім місця не вистачало. Софі сіла на підвіконник, спостерігаючи, як Орфей копирсається в пакетах з їжею. Однієї тільки піци цьому ненажері було мало.


– Ну то що там сказав міністр? Ми повертаємося в Лігу і забуваємо все це, як страшний сон? – Патрік відсунув тарілку і поплескав себе по животі.


Іва похитала головою.


– Ага, дочекаєшся такого. Він навіть слухати про це не захотів.


– Але ж Патріоти знають про нас! Який сенс пертися в їх лігво під вигаданими іменами? Цей план вже провалено, – обурилася Софі.


Кук зібрав брудний посуд у раковину зі словами:


– Вірно, тільки от старий наполягає на тому, щоб ми виконали завдання. Він сказав, що раз Патріоти нас знають, то ми можемо себе вести більш вільно. І, мовляв, у нас більше можливостей щось розвідати.


– Так вони не пустять нас у своє кодло, – Орфей, очевидно, знайшов-таки в пакеті щось, варте його уваги, тобто поїдання, і тепер смачно хрумтів. – Чорт, та вони нас прикінчать прямо на порозі.


– Ми йому так і сказали, – зітхнула Іва. – А він відповів, що якраз в маєтку ми будемо у відносній безпеці… Що нас не вб’ють при такій кількості свідків. І ми зможемо виграти для Міністерства трохи часу, щоб придумати, що робити далі. Так що вибору у нас немає – завтра вранці їх люди нас заберуть, щоб, як висловився Еванс, привести нас в «людський вигляд».


– І ми повинні цьому повірити? Пфф, відносна безпека… Якого біса ми повинні ризикувати своїми шкурами? – обурився Патрік.


– Мені, мабуть, не варто цього казати, – долучився до розмови Захарія, – але думаю, в даній ситуації ми повинні покладатись виключно на себе, і дотримуватися інструкцій міністерства тільки формально.


– Та що ти кажеш? – фиркнув Кук.


– Голомозий, не грубіянь, – осмикнув його Орфей.


– Якщо так, тоді нам потрібен план, – Патрік підвівся і оперся руками в стіл. – Ніколи не думав, що скажу таке, але ми можемо, хоч якось, зв’язатися з Естель?


Захарія заперечливо похитав головою.


– У тренувальному центрі повсюди ловці, на випадок, якщо комусь із вас заманеться туди навідатись.


Софі заплющила очі і притулилася чолом до прохолодної шибки.


– Виходить, ми самі по собі, – тихо промовила вона.


– Не зовсім, – сказав Зак, – Меланта теж не підтримує рішення міністра. Вона хоче допомогти. Завтра вона зустрінеться з нами перед відправкою в клуб… Наразі, це все, що у нас є.


– А я ж ще навіть не читала своє нове досьє, – підхопилася Іва. – І спати хочеться неймовірно, я так втомилася. Я, напевно, піду.


Кук піднявся слідом за нею.


– І я, мабуть, не стану затримуватися.


Ідею поскорше розійтися по домівках Софі повністю підтримувала, так як сама до пуття не виспалася, та й квартира Захарії навіювала не найприємніші спогади. Зістрибнувши з підвіконника, вона повернулася в кімнату і, забравши зброю, розкидану по підлозі, пішла в коридор, взуватися. Патрік затримався в кухні, розмовляючи про щось з ловцем. Останні дні були настільки насичені подіями, що у нього абсолютно не було сил протестувати проти нового напарника, залишалося лише прочитати йому дуже стислий курс лекцій про методи знищення різних видів демонів. Скоріше за все, саме цим він зараз і займався.


– Орфей, це ти зжер мої печеньки? – вигукнула Іва, копирсаючись у своєму рюкзаку.


– М’ятні «Бонті-Бо» з вкрапленнями шоколаду і грецькими горіхами?


– Так!


– Вперше про них чую.


Дівчина розлючено закинула рюкзак за плече і пригрозила напарнику пальцем.


– Знаєш, – сказала вона, – такими темпами ти швидко розтовстієш, і вже не зможеш втекти, коли я вирішу надерти тобі зад!


– Не погрожуй мені, жінко! Ще жоден хом’як не закінчив добром, копаючи слона, – навмисно грізно прогарчав Орфей і, мугикаючи собі під ніс якусь ненав'язливу пісеньку, попрощався з усіма і покинув квартиру. Іва та Кук поспішили за ним. Махнувши рукою на прощання і обнявшись з Софі, вони зникли за дверима.


– Зачекай ще хвилинку, – Патрік, нарешті, вийшов з кухні і попрямував у вітальню. – Заберу куртку.


– Я так бачу, життя мисливця доволі веселе, – Захарія з’явився одразу за мисливцем і оперся на одвірок, схрестивши руки на грудях. – І небезпечне.


– Одне компенсує інше, – Софі стенула плечима. – Спасибі, що дозволив нам перепочити у тебе. До дому я б не дісталася… Ну і за одяг, – вона відтягнула край футболки, що визирав з-під светру.


Хлопець посміхнувся.


– Можеш залишити її собі. Думаю, з неї вийде зшити непогану ляльку вуду, на випадок, якщо я буду надто тебе діставати.


– Все, ходімо. – Патрік повернувся з кімнати, одягаючи на ходу куртку. Мовчки потиснувши руку ловцю, він вийшов в коридор і очікувально глянув на дівчину.


– Софі, завтра біля дев’ятої нас відвезуть у салон, де підбиратимуть одяг і все інше, тож будь готова. О восьмій ми заїдемо по тебе. До зустрічі. – Сказав Захарія, зачиняючи за нею двері.


– Так-так, багато радості, – лукаво посміхнулась вона, заходячи з другом в кабіну ліфта.


12. І почнеться вистава!


Міністерське авто на добрих півгодини застрягло у довжелезному заторі, кінця якому Софі так і не побачила, висунувшись в прочинене віконце. Центральна частина Акрополю була просто-таки ідеальним місцем злочину, якщо жертвою повинна стати купа часу. І чим раніше почнеш його вбивати, тим надовше тут застрягнеш. Дівчина відкинулася на спинку сидіння і потерла розчервонілі від перевтоми очі – все таки, знайомство з новим «Я» о шостій ранку, виявилося не найкращою ідеєю.


«Лілі Остін (Софія) – офіційний представник мережі ювелірних крамниць «Остін і Фрейзер» (прим. дочка Елеонори і Джаспера Остінів). З Чарлі Фрейзером (Захарія – ловець Першого рівня доступу) знайома давно, оскільки він є партнером по бізнесу (прим. син Амбер і Белтона Фрейзерів) і сином співзасновників компанії.»


Ковзнувши байдужим поглядом по перших рядках жовтуватої сторінки, яка вибилась з папки, Софі перевернула важке досьє. Якщо не вдається перемогти суперника, наймудріше рішення на даний момент – прийняти його сторону. І на час виконання завдання у клубі вона все ж вирішила погодитися з цим твердженням. Захарія хоч і не викликав у неї дикого захвату і бажання знепритомніти від щастя, але все ж був їхнім напарником, і оскільки думки мисливців ніхто не питав, доводилося миритися. Важко зітхнувши, вона підібрала ноги і повернулася спиною до вікна, намагаючись хоч якось влягтися і трохи подрімати.


– Якщо ти навіть примудришся заснути в такій позі – болітиме шия, – сказав хлопець, врешті, відірвавшись від товстої книги, на обкладинці якої були зображені пара усміхнених хоббітів. Поспостерігавши якусь мить за спробами Софі зручніше вмоститися, він відчинив дверцята і визирнув на дорогу. – Здається, ми тут надовго.


– У тебе є кращі пропозиції?


– Наприклад, можеш лягти мені на коліна, так тобі буде зручніше.


– Спасибі, та я якось обійдуся.


– Ну, як знаєш, – Захарія стенув плечима і знову повернувся у казковий світ, що ховався на сторінках книги.


Софі вже встигла провалитися у солодку дрімоту, коли голос ловця безжально вирвав її зі світу сновидінь.


– Чому саме Ліга?


– А? – дівчина випрямилася і опустила ноги, з прикрістю відзначивши, що шия таки затерпла.


– Чому ти вирішила стати мисливцем за головами? – Захарія відклав книгу. – Це ж цілком добровільний вибір. Можливо, не зовсім осмислений в силу малого віку, та раз твої батьки дали згоду, виходить, ти змогла їх переконати.


– Ну, знаєш, як це буває у дитинстві: одні діти просять батьків записати їх у балетну школу чи гурток вмілих ручок, а в мене все виглядало приблизно так: «Батьки, змиріться, я хочу лазити на Дно і вбивати демонів!»


– А якщо серйозно?


– Це цілком серйозно! – Софі звела брови і закивала головою, поклавши руку на серце. Як їй здавалося, це мало б додати її словам більшої вагомості, але, схоже, не цього разу. Ловець лише злегка посміхнувся кутиками губ.


– Брешеш.


– Аж ніяк.


– Все ще брешеш.


– Гаразд, і що мене видало?


– Цокання мозку… Давай розповідай, – хлопець змовницьки підморгнув, і в цей момент Софі відчула, як авто, нарешті, повільно зрушило з місця.


Закусивши губу, вона почала оживляти давно забуті спогади про те, як опинилася в тренувальному центрі, адже зараз їй здавалося, що в її житті Ліга була завжди.


Неприпустимі для вихованої дівчинки витівки та пустощі змусили терпіння Томаса і Агати Бенсон з тріском увірватися рівно через рік навчання в звичайній школі. І коли їй виповнилося вісім, вони вирішили, що запальний і забіякуватий характер Софі потрібно направити у відповідне русло. Міністерству і його ловцям вони не довіряли через свої політичні погляди, тому зупинили свій вибір на Лізі. Звісно, це вкрай небезпечна робота, та такий варіант куди кращий, аніж слухати постійні обурення дирекції школи та скарги на те, що Софі бояться навіть старшокласники.


Тут система навчання, як і умови, значно відрізнялися від стандартних шкіл та гімназій, і батьки не платили ані цента, навпаки – за кожного учня Ліга щомісяця переводила на рахунки сімей кругленькі суми. Тож, рік за роком, Софі з дочки перетворювалася на досить вигідний і прибутковий проект, дозволивши батькам непогано розжитися.


– В мені надто багато енергії, помноженої на нездорову пристрасть товкти пики монстрам, – врешті, мовила дівчина, демонстративно розминаючи пальці.


Захарія хмикнув, і в його різнокольорових очах спалахнула грайлива іскорка.


– Я б запропонував тобі чудовий спосіб спалити всю зайву енергію, але здається мені, ти знову почнеш битися. До речі, ти себе так поводиш з усіма, чи це тільки я такий особливий?


Софі зміряла його холодним поглядом і, проігнорувавши провокаційну пропозицію, сказала:


– Тепер твоя черга. Чому ти став ловцем?


– У мене просто не було іншого вибору, – якось сумно промовив Зак, вмить розпрощавшись з грайливим настроєм. – Вже декілька поколінь у моїй сім’ї дотримуються обов’язку служити Порядку. Тож, коли мені виповнилося десять, у батьків не виникло питань, що зі мною робити далі, адже й так все зрозуміло. Того ж дня прислуга спакувала мої валізи, і я урочисто був доставлений прямісінько в Академію при Міністерстві.


– Прислуга? – здивовано перепитала Софі. – У тебе була прислуга?


Хлопець розсміявся, глянувши на дівчину.


– І навіть дворецький.


– Ти жартуєш?


– Ні. Коли робота ловцем стає сімейною справою, оплата за неї теж відчутно зростає. Тому зовсім не дивно, що всі мої рідні зазвичай поводяться, немов породисті сноби. Навіть будинок, в якому я виріс, являє собою зменшену копію середньовічного замку, не вистачає хіба що рову з крокодилами і частоколу довкола, ну і кількох драконів для повної картини.


Софі мовчала. Її справа завжди видавалася їй захопливою пригодою, а не просто роботою. Щоразу нові цікаві завдання, небезпека, адреналін, який закипав у крові, кумедні спогади. І завжди разом з Патріком та Гаррі… А потім і з командою Бети... Увесь час поряд з друзями, з якими не страшно опинитися у якійсь сутичці, а потім весело провести час поза тренувальним центром. Ні, це було для неї не роботою, це було всім її життям.


Тим часом, в'їхавши у двір перед трьохповерховим будинком,


авто пригальмувало.


– Приїхали, – сказав Захарія, і відчинивши дверцята, вибрався назовні.


Софі вслід за ним поспішила покинути задушливий салон. Ступивши на доріжку з гравію, мисливиця роззирнулася. Вони були перед розкішним маєтком, з охайним газоном, яскравими клумбами та фігурно вистриженими кущами. Водій, який їх привіз сюди, відразу ж покинув територію, і чорний автомобіль плавно зник за кованими воротами.


Піднявшись мармуровими сходами, Захарія натиснув на дзвінок, і по будинку прокотилося голосне «дін-дон». Кількома секундами пізніше двері відчинилися, і на порозі з’явилася невисока усміхнена жінка років сорока. Вона була одягнена дуже просто і в той же час зі смаком, а її світле кучеряве волосся нагадувало Софі тонкі пружинки, які стирчали у різні боки і смішно підстрибували при найменшому русі.


– О, Захарія! – радісно вигукнула жінка, обнімаючи хлопця. – Ти прекрасно виглядаєш! Ми приготували для тебе просто неймовірний костюм! В ньому ти будеш неперевершений!


– Не сумніваюся, – сказав він, широко посміхаючись. – Софі, познайомся, це Анабель, наш стиліст.


Дівчина не встигла отямитись, як вже була в міцних обіймах вкрай дружелюбної Анабель.


– Ах, цей негідник не сказав мені, що ти просто диво! А яке миле личко… В мене вже руки чухаються почати наряджати тебе! У мене стільки суконь! Стільки суконь!.. О, так, заходьте скоріше, ваші друзі вже тут! – вона, нарешті, схаменулася, що не годиться довго тримати гостей на порозі і поспіхом відступила вбік, пропускаючи їх в дім.


– Вони всі вже тут? – запитала Софі, сподіваючись якомога скоріше побачити Патріка.


– Незабаром повинна приїхати інша дівчина, тільки її й чекаємо, – відповіла Анабель, проводжаючи їх по довгому коридору в одну з просторих кімнат.


Біля вікна стояв розкуйовджений Орфей, а довкола нього, мов бджоли над медом, кружляли декілька людей. Одні оглядали його з усіх боків і перемовлялися між собою, інші фотографували з різних ракурсів, треті знімали мірки і підносили до його обличчя різнокольорові клаптики тканини, а інші просто робили вигляд крайньої зайнятості. Помітивши Софі, він замахав руками і напролом рушив до неї, розпихаючи надокучливих працівників.


– Бенсон, поки ще можеш, тікай звідси, – прошепотів хлопець, крадькома озираючись, – ці гноми жах які надокучливі! Як візьмуть в оберт... О, привіт, Зак.


– А де решту хлопців? – потиснувши руку Орфею, Захарія всівся на стіл в центрі кімнати, чим ледь не спровокував інфаркт у літньої жінки, яка щось старанно кроїла на стільниці.


Орфей зітхнув, вказавши одразу на двоє дверей:


– Там і там. Їх забрали майже одразу, а мене залишили з цими….


– Захарія, – покликала Анабель, – ти йдеш зі мною. А ти, Софі, зачекай поки що тут, ми скоро почнемо.


Ловець покірно зістрибнув зі столу, і рушив за жінкою на другий поверх. Тим часом, дівчина опустилася на м’який і неймовірно зручний пуфик, міркуючи про те, що коли вони з Івою потраплять до рук Анабель – цю жінку вже ніхто не зупинить.


– Ти Орфей? – низький бас, що прогудів неподалік, повернув Софі до реальності, і вона глянула на його власника.


Перед мисливцем височів майже двометровий здоровань, обвішаний торбинками з різноманітними перукарськими інструментами. Хлопець знітився і помовчав, адже велетень розглядав його з незвичним інтересом, немов недоумкуватий вчений, який захоплено спостерігає за пітоном, що повільно душить лабораторного пацюка.


– Орфей, – повторив він, розтягуючи голосні, немов пробуючи це слово на слух. – Чудне в тебе ім’я… І таке сріблясте волосся. Це твій природній колір?


– Звичайно! А ще я живу на веселці, і в мене є ручний єдиноріг, – глузливо кивнув хмисливець, маючи намір зникнути з шляху перукаря. Та варто було йому лише розвернутися, він одразу ж наткнувся на кіпу одягу перед носом.


– Приміряте це все, будь ласка, – почувся приглушений голос з-під купи штанів та сорочок.


Орфей просяяв.


– Доббі дали одяг! Доббі тепер вільний! – з цими словами він схопив декілька речей і пірнув за ширму.


– У нас все готово, Софі, піднімайся! – покликала Анабель, перегнувшись через перила.


Дівчина приречено підвелася. Доросла версія дитячої гри «Вдягни ляльку», офіційно почалася.


* * *


Здавалося, час зупинився, принаймні, поки поряд була Анабель. Софі вже втратила рахунок численним переодяганням. Вона змінювала сукні одна за одною, найрізноманітніших кольорів і покроїв, з оголеною спиною і декольте до пупка, з блискітками та шифоном, від вінтажних до ультрасучасних. Від безкінечних примірок її вже починало нудити.


Врешті-решт, Анабель зупинила свій вибір на трьох сукнях. Одне передбачалося для сьогоднішнього вечора, і ще два – для наступних. Задовільнившись виконаною роботою, вона з радістю вручила Софі перукарям та візажистам – і так почалося третє коло пекла.


Кілька годин фахівці кружляли довкола Софі, наче зграя зголоднілих комарів. В результаті її волосся злегка закрутили і вклали у нехитру, але з біса


стильну зачіску, нанесли макіяж, що підкреслював природню красу – загалом, привели в повну «бойову готовність». І Софі довелося з подивом відзначити, що результат був вище всіх похвал і таки був вартий всіх пройдених мук.


За увесь день їй так і не вдалося зустріти Патріка чи хоча б когось з друзів, навіть всюдисущий Орфей більше не трапляв на очі. Складалося враження, що їх просто-напросто тимчасово ізолювали одине від одного, що зовсім не сприяло поліпшеню настрою.


Коли всі кола модельно-перукарського пекла були пройдені, годинник показував дев’яту вечора. Софі одягла сукню, яку Анабель вибрала для першого вечора. Вона була воістину дивовижною – насиченого смарагдового кольору з легкої повітряної тканини, розшита тонкими золотими нитками і спадала аж до підлоги.


– О, ластівко моя, ти просто неймовірна! – жінка навіть злегка просльозилась, оглядаючи результат своїх старань. Відчинивши двері, вона веліла Софі йти за нею, і дівчина покірно підкорилася, неквапливою ходою пливучи коридором – в тренувальному центрі її не вчили бігати на п’ятнадцятисантиметрових підборах.


Іва чекала на неї в кінці коридору, і вигляд у неї був таки й ж приголомшливий. Довга криваво-червона сукня в поєднанні з рудими кучерями і бездоганним макіяжем, який тільки підкреслював її тонкі риси обличчя, справляли запаморочливий ефект.


– В порівнянні з цим місцем, Дно – всього лише парк розваг, де можна постріляти у мішені і об’їстися цукрової вати, – прихилившись до Софі, прошепотіла подруга. – Я ледь дихаю в цьому корсеті.


Анабель тим часом спустилася вниз і поманила дівчат до великих, прикрашених вигадливою різьбою, дверей. Переступивши поріг, Софі опинилася в тому ж приміщенні, де вранці зустріла Орфея. Зараз тут була Меланта і чотири елегантних, неймовірно красивих хлопців. Вони були у різних костюмах, які ідеально підходили кожному.


Орфей присвиснув, розглядаючи дівчат.


– Святі небеса! Анабель, ви справді майстер! Змусили мене по-новому поглянути на своїх старих подруг, – сказав він, розплившись в широкій посмішці. Здається, жінка не вловила нотки гумору в його інтонації, і щиро розплакалась, розчулена похвалою.


Патрік посміхнувся, підійшовши до Софі.


– Я ще ніколи не бачив тебе такою розкішною, – хлопець обережно обняв її, стараючись не зачепити зачіску.


– Я майже впевнена, що на мені кілограм косметики, – розсміялась мисливиця. – Я так рада тебе бачити!


– Софі, нам треба поговорити, – сказав він їй на вухо, не відпускаючи з обіймів, – зараз навряд чи вдасться, але в клубі я знайду тебе.


– Гаразд.


Дівчина відпустила його, і вловила на собі надзвичайно ніжний та м'який погляд Захарії. Ловець усміхнувся і, зітхнувши, відвів погляд, сказавши щось Меланті.


– Я не буду далеко ходити, тож перейду одразу до суті справи, – сказала вона командним тоном, – вам відомий наказ міністра. На жаль, мені не вдалося відмовити його від божевільної ідеї відіслати п’ятьох юних мисливців і ловця прямо в руки Патріотам. Тож ваші подальші дії такі: формально ви дотримуєтеся своїх легенд. Для більшості звичайних людей, які там будуть, ви ті, про кого читали у папках. І постарайтеся поводитися якомога обережніше, не провокуйте господарів маєтку спробувати повбивати вас раніше запланованого..


– Звучить багатообіцяюче, – скривився Кук.


Меланта втомлено глянула на нього.


– Я прекрасно усвідомлюю, що впустивши вас у своє лігво, Патріоти зроблять все, щоб ви звідти не вибралися. Вам необхідно протриматися до вечора неділі, коли відбуватиметься бал в честь закриття і обрання нових членів у братство. Саме тоді ми влаштуємо облаву. Я особисто докладу всіх зусиль, щоб витягти вас звідти.


– Чекайте, – здивовано округлив очі Орфей, – стар…Ем-м… Міністр, казав, що в клуб ми відправимося в п'ятницю.


– Ти хоч відкривав своє досьє? – обурилася Іва. – Там чорним по білому написано: відкриття опівночі з четверга на п’ятницю, ідіот.


– Ти ще скажи, що на виході нас чекають карети з гарбузів!


– Так, Попелюшко, ти їдеш на бал! – насмішкувато мовив Кук.


У відповідь Орфей доступно пояснив, де опиниться його нога, якщо голомозий ще раз його так назве.


– Вся інформація, яку вам вдасться зібрати, на вагу золота. – Тим часом продовжила Меланта. – Будьте пильні і бережіть себе. В неділю, рівно о десятій вечора ловці оточать клуб. Будьте готові до цього. Також, пам’ятайте, там повсюди шпигуни, у стін є вуха, а в картин – очі, тож не довіряйте нікому, окрім одне одного. І ще, багаж перевіряють, тож зброю навіть не намагайтеся пронести.


– А міністр хоча б збирався допомогти нам повернутися? – запитала Софі, відчуваючи, що відповідь їй вже відома.


– Ні. – Меланта зітхнула. – У його планах був порятунок лише Захарії. А вас він хотів залишити, як відволікаючих об'єктів, поки ловець зможе втекти.


– От сучий син, – прошипів Патрік.


Двері в кімнату прочинилися, і малоприємний тип, вималювавшись на порозі, повідомив, що авто для відправки прибули.


– Ех, до біса це все, давайте розважимося! – вигукнув Орфей і першим рушив до виходу.


– Зустрінемося в неділю, – гукнула вслід мисливцям Меланта, і, проводжаючи їх поглядом, тихо додала. – Захарія, синку, бережи себе.


13. Станцюй в кінці шляху


– Припини на мене витріщатися, – невдоволено буркнула Софі.


– Не виходить. Я все ніяк неможу провести паралель між чарівною дівчиною, яка зараз сидить поряд, і тією скаженою білкою, що вже двічі мене побила, – лукаво посміхаючись, відповів Захарія.


Софі проігнорувала його слова. Вони саме під’їжджали до велетенського маєтку, архітектурна краса якого явно була родом з періоду бароко. Висунувшись у вікно, вона спостерігала, як повільно рухається потік автомобілів, вишикуваних у довгу чергу перед центральним входом. Один зупинявся – з нього виходили шикарно виряджені гості, і поки вони піднімалися широкими мармуровими сходами, з глибин салону наступного авто з’являлися нові пасажири.


– Стільки людей, – видихнула Софі, не відводячи погляду, – невже вони всі хочуть стати Патріотами?


– Для них це велика честь.


– Божевілля якесь.


Захарія кивнув.


– Це так, але все ж, переважна більшість навіть не підозрює, що насправді ховається за цими іграми. Для них це, в першу чергу, черговий елітний клуб, членство в якому піднімає їх самооцінку до захмарних вершин, а по-друге – спосіб весело провести час, спостерігаючи, як відчайдухи гинуть в лапах демонів. Та ніхто й не здогадується, що їх просто використовують як спонсорів, і все набагато серйозніше... Вони не знають, що тут замішані Вартові, і що насправді, ігри ведуться на куди вищому рівні. А істинний сенс існування Патріотів відомий лише тим, хто посвящений в братство і ретельно перевірений.


– Весело провести час? – Софі хмикнула, розгладжуючи сукню. – Дивне у них поняття про веселощі, і за всіма мірками, дуже далеке від норми. До речі, а як вам вдалося дізналися їхні таємні плани?


– Ціною випадку і життів не одного десятка ловців, – сумно промовив Захарія і притис руку до плеча.


– Вибач, – тихо сказала Софі, глянувши на товариша.


– За що?


– Ну, тоді в провулку… Йян-ті ж поранила тебе через мене…


– А-а… Ні, це зовсім інше, – хлопець посміхнувся і, помітивши здивований погляд дівчини, почав пояснювати. – Це стара травма, не зважай. А опіки від слини Йян-ті майже несуттєві і їх легко вилікувати, якщо, звісно, знаєш як. Тож, тобі немає за що вибачатися.


– Аякже, несуттєві, – фиркнула під ніс Софі, згадуючи діру в стіні, пропалену слиною ящірки.


Їхній автомобіль саме зупинився, і дівчина акуратно відкинула з обличчя пасмо волосся, приготувавшись виходити. Поруч з машиною вже матеріалізувався швейцар в елегантному червоному костюмі і білих рукавичках.


– Доброї ночі, місс Остін, – сказав він, сяючи бездоганною посмішкою і простягнув руку. Софі з вдячністю кивнула, покидаючи салон.


– Доброї ночі, містер Фрейзер, – звернувся швейцар вже до Захарії, який саме з’явився з інших дверей і швидко обійшов автомобіль. – Дозвольте взяти ваш багаж і провести вас в номер. Урочисте відкриття розпочнеться через півгодини.


– Так, будь ласка, – Зак кивнув на багажник, і підійшов до Софі. – Лілі, у вас дуже довга сукня. Дозвольте вам допомогти.


Софі вимушено посміхнулася і взяла його під руку. Згідно плану міністра, всі мисливці повинні були з’явитися у клубі в різний час. Тому покинувши будинок Анабель, їхнє авто ще довго кружляло Акрополем, поки дісталося сюди.


І наскільки Софі пам'ятала, Патрік, Іва і Орфей вже повинні бути всередині.


Переступивши поріг маєтку, вони немов опинилися у найбагатшому музеї в момент відкриття грандіозної виставки – повсюди панував блиск, розкіш, надмірна пихатість, і складалося враження, що всі зійшлися сюди виключно для того, щоб похизуватися своїми можливостями та статками одне перед одним.


По обидва боки від входу розташувалися масивні гвинтові сходи з червоного дерева, які вели на другий поверх. Стіни були прикрашені полотнами видатних художників, і щось підказувало Софі, що це були аж ніяк не копії.


– Прошу за мною, – швейцар подріботів повз них в напрямку сходів. Він тримав валізи, які завбачливо приготувала їм Анабель, і що вона туди запхала, окрім вечірнього вбрання, залишалося загадкою.


Піднявшись вслід за ним, Софі та Захарія пройшли ще три коридори і два невеликих зали, поки зупинилися біля дверей, прикрашених золотим орнаментом.


– Ваш номер, – сказав чоловік, заносячи багаж всередину.


Софі лише розгублено закліпала. Здавалося, від здивування їй відняло дар мови, і поки він не повернувся у вигляді голосних обурень, втрутився Захарія.


– Дякуємо, далі ми самі, – сказав він, обережно зиркаючи на дівчину. – Ви можете бути вільні.


– Приємного вечора, панове! – швейцар ввічливо кивнув, і крутнувшись на підборах, поквапився назад. Зак, тим часом, заштовхав остовпілу Софі в кімнату і зачинив двері.


– Тихо, тільки тихо… – промовив він, завбачливо відступаючи від Софі, оскільки в її погляді вже виразно читалося бажання скрутити йому шию. – Так, ми будемо жити в одній кімнаті. Так, тобі про це ніхто не сказав і цього немає у досьє… У твоїй копії не вистачає однієї сторінки. Так, це я її звідти витягнув, знаючи, що ти протестуватимеш. Але, якщо ми вже тут, нам потрібно триматися разом. Патрік житиме з Івою, у Орфея з Куком сусідні кімнати, тож заради бога, тримай себе в руках. І взагалі, подивися на це з іншого боку: ми можемо влаштувати піжамну вечірку – буде весело!


Видавши все це на одному диханні, хлопець замовк, і, знаючи Софі, обережно зробив ще декілька кроків назад. Важко дихаючи, дівчина сіла на ліжко і озирнулась. Звичайно ж, тут тільки одне ліжко!


– Софі, ну скажи хоч щось…Твоє мовчання змушує хвилюватись більше, аніж, якщо б ти зараз метала в мене ножі.


– Спатимеш отам, – врешті, видавила вона, вказуючи на невеликий диванчик біля каміну.


– Хто б сумнівався, – усміхнувся Зак, зітхаючи з полегшенням. – А стосовно вечірки подумай, я ж не жартував! Я з біса привабливий, коли на мені лише піжамні штанці.


У відповідь Софі тільки скорчила гримасу, передражнюючи його. Хлопець фиркнув, і взявся вивчати корінці книг, розставлених на камінній полиці.


– В тебе однозначно не все в порядку з головою.


– Знаєш, що для мене не в порядку? Ми ризикуємо своїми життями в лігві демонів, вони прекрасно знають про нас і в будь-який момент можуть встромити ніж нам в спину, а все що у нас є – це велике НІЧОГО… і як бонус – самозакоханий кретин!


Захарія обурено втягнув повітря.


– Ой, ще скажи, що я зачепила тебе за живе, – сухо сказала Софі.


– Так.


– Я що, перша хто тобі про це сказала?


– Ні.


– Ну от, що і треба було довести.


– Всі, хто говорив таке до тебе – відійшли в інший світ, – примруживши очі, ловець нахилився до дівчини, – але ти сьогодні занадто прекрасна, щоб я міг довго злитися на тебе. Тим більше, що до початку цього ідіотського відкриття залишилося десять хвилин. Тож, Софі, піднімай свою красиву попу з ліжка і пішли.


Дівчина підвелась і, відштовхнувши Захарію з дороги, показала йому язика.


– О, так! Це дійсно вагомий аргумент, – посміхнувся він, зачиняючи двері номеру.


* * *


Зал, в якому відбувався бал в честь відкриття, за розміром нагадував футбольне поле і вже був заповнений людьми. М’яке світло, що лилося з чудернацьких матових плафонів, надавало приміщеню приглушених пастельних тонів, а музика, яку виконував симфонічний оркестр, приємно заспокоювала.


Знайомлячись з великою кількістю акропольської еліти, Софі доводилося так довго посміхалась, що у неї звело щелепу. Запам’ятм ати, хто є хто, вона навіть не намагалася – і даремно і безглуздо.


– О, Лілі, ми стільки чули про компанію ваших батьків! – щебетала пані у пишній бордовій сукні з кумедним чепчиком на голові. Вона міцно стискала келих шампанського, і, судячи по її захмелілому вигляді, він був далеко не першим. – У вас такі дивовижні прикраси! Коли я навідуюся у ваш салон, Гровер починає нервувати. Він хвилюється, щоб я не залишила там всі його статки, – довірливо прошепотіла вона і захихотіла, прикривши долонею рота, – О, а це, як я розумію, Чарлі? – її блукаючий погляд зупинився на Захарії і спробував на ньому сфокусуватися. Хлопець стояв неподалік, розмовляючи з уже згаданим Гровером – літнім чоловіком, ширина якого значно перевершувала його зріст.


Софі кивнула.


– О, ви так чудово виглядаєте разом! – жінка сплеснула руками, забувши про келих, вміст якого вихлюпнувся на поділ її сукні. – Такий юнак… Ох, з цього юнака… Гик… З нього б лише ангелів малювати. Ви така мила пара.


– Ні-ні! Ми не па… – Зібралась було заперечити Софі, але схаменулася і замовкла. Її розпирало бажання вилаятись, та й ця тітка на ранок все одно нічого не пам’ятатиме, на відміну від інших гостей, які те й діло, з цікавістю прислухалися до чужих розмов.


Несподівано вона відчула, як на її талію лягла чоловіча рука і лагідно притягнула до себе. Від несподіванки Софі здригнулася і озирнулася, але побачивши Патріка, швидко заспокоїлась і опустила руку йому на спину.


– О, ангел! – розбризкуючи останні залишки шампанського, жінка витріщилася на мисливця. – Юначе, і з вас можна ангелів малювати… Я в раю! Гровер, поглянь! Тут ангели…


– Вона злегка не в собі, – прошепотіла Софі на вухо товаришу. – Не знаю, скільки вона випила, але схоже, що не одну пляшку.


– Помітно, – Патрік посміхнувся, розглядаючи обличчя подруги. – Ми з Орфеєм вже двічі обійшли цей тераріум, поки знайшли тебе. Нам треба поговорити.


– Гровер, хай тобі грець, перед тобою стоїть анг…Гик… Ангел стоїть… Вони такі прекрасні, а ти навіть…. Гик… – Тітка все не вгавала, обдаючи мисливців перегаром.


Гровер втомлено підкотив очі, повернувшись до жінки спиною і лепечучи вибачення за таку ганебну поведінку дружини. Такий жест засмутив захмелілу пані ще більше, і вона вже розтулила рота, збираючись видати новий потік обурення, але тут їй на очі трапився офіціант з цілою тацею спиртних напоїв.


– Чудова музика, чи не так? – промовив, звертаючись до Софі, молодий чоловік, який непомітно опинився поряд. Високий, міцної статури, одягнений у вишуканий чорний фрак і білосніжну сорочку з невеликим жабо, він справляв враження шляхетного дворянина. Його довге волосся насиченого мідного кольору було зібране темною стрічкою в акуратний хвіст і викликали асоціації з язиками полум'я.


– Так, звичайно, – розсіяно погодилася Софі, зовсім не зрадівши увазі незнайомця. Патрік хотів про щось поговорити, і зараз це було важливіше чудових музикантів, п’яничок і всіляких естетів з котами у руках. Стоп. Софі ще раз глянула на чоловіка, який дісно тримав кота без шерсті.


Лиса шкурка тваринки була вкрита загадковими символами і рунами, які дівчина бачила вперше. Кіт дивився прямо перед собою з незворушністю слона в крамниці посуду, відверто ігноруючи увесь тлінний світ і ліниво розмахуючи тонким хвостом.


– Дозвольте представитися, Леонард, – мовив чоловік, схиляючи голову в знак вітання.


– Е-е-е… Лілі… Лілі Остін. Вибачте, але нам потрібно відійти, – вона глянула спершу на Патріка, який вже трохи відійшов і тепер чекав на подругу біля масивної колони, а потім в бік, де ще хвилину тому стояв Захарія. Ловця вже кудись здуло.


– Геть з дороги! Моральна травма! Моральна травма! – з делікатністю локомотива крізь натовп до них протиснувся Орфей, і, вихопивши у Софі повний келих, миттю спорожнив його.


Патрік роздратовано зітхнув і підійшов.


– Що таке? – холодно запитав він.


– Якась стара баба вщипнула мене за зад! Та тут повно навіжених баб…Ой, який класний котяра! – Орфей миттю забув про старушенцій, і, схилившись до тваринки, почав розглядати її. Не удостоївшись котячої уваги, він здивовано поглянув на Леонарда. – А він живий?


– Байрон, веди себе пристойно, ти лякаєш людей, – з посмішкою сказав Леонард. Кіт, на превеликий подив, послухався господаря, і подивився на Орфея. В його погляді, сповненому величі всього котячого роду, так і читалося: «Чого тобі, нікчемний раб?».


Орфей хмикнув і вдоволено почухав тваринку за вухом, такого нахабства кіт не стерпів. Фиркнувши, він зістрибнув з рук господаря, і шмигнув кудись в натовп.


– Прокляття! Його ж розтопчуть, – винувато озвався хлопець.


– Думаю, Байрон, дасть собі раду.


– Вибачте, але нам потрібно відійти, – втрутилась Софі, нагадуючи про себе і вже готуючись піти за Патріком.


– Справді? – запитав Леонард, загадково посміхаючись. Його голос нагадував шелест вітру, а погляд небесно-блакитних очей був зосереджений на мисливцеві.


– Так, – тон Патріка, свідчив, що його терпіння добігало кінця.


Музика тим часом закінчилася. Маестро, схожий на старого індика, оголосив час танців. Люди розтупилися хто куди, звільняючи місце для танцполу. Леонард, відвівши погляд, зробив декілька кроків до Софі, і сказав:


– Лілі, дозволите запросити вас на танець?


Дівчина благально глянула на товариша. З одного боку, їй не хотілося провокувати своєю відмовою цього незнайомця, ким би він не був, а з іншого – вона вже давно готова була покинути зал разом з Патріком. Друг, здається, вловив хід її думок і зрозумів, що не варто створювати конфлікт.


– Я чекатиму біля виходу, – схилившись, він прошепотів їй на вухо, і рушив в напрямку дверей. Орфей поспішив за ним.


– Але ж… – Софі роздратовано глянула на чоловіка, і в той момент в залі прозвучали перші ноти вальсу. Він ґречно вклонився і подав руку в білій лайкової рукавичці.


– Один танець! – видихнула мисливиця, і, прийнявши руку Леонарда, пішла за ним в центр залу, де вже закружляли в танці інші пари.


Дівчина рухалася напрочуд легко, адже танцювати вміла ще з далекого дитинства. Цьому її навчив дідусь – єдиний, хто вважав малу розбишаку абсолютно нормальною дитиною і намагався ненав'язливо привити їй манери справжньої леді.


– Пробачте мені мою грубість, вочевидь, я не повинен був забирати вас у кавалера, – винувато мовив Леонард. Вони рухалися по колу, і у Софі була можливість роздивитися більшу частину залу. Навіть вкрай стурбований чимось Захарія потрапив в поле її зору, стоячи посеред натовпу і зосереджено когось визираючи. Чи не її бува?


– Не повинен, – відволікшись від споглядання ловця, погодилась Софі і, змінивши руку, закружляла з партнером у зворотній бік.


– Але мені дуже хотілося з вами станцювати. Як я можу загладити свою провину, Лілі?


– Не варто.


– Знаєте, мені здається, що ви особлива дівчина.


Софі посміхнулася. Якоюсь мірою Леонард був правий. Вона мисливець, а не кожна дівчина лізтиме на Дно, щоб зійтися в бійці з демонами.


– Цілком можливо. Звідки ви?


– Звідусіль, – загадково відповів він. Софі вдивлялася в його очі, які нагадували осіннє небо в сонячну погоду – такі ж яскраво-блакитні, насичені і сповнені відчутною прохолодою.


Мелодія, тим часом, плавно стихала і Софі навіть посміхнулася, передчуваючи, як, нарешті, покине це збіговисько аристократичних зануд, і поговорить з Патріком. Вона твердо вирішила, що цього разу їй ніщо не завадить, а якщо хтось і наважиться стати у неї на шляху, то дуже про це пошкодує. І чхати вона хотіла на всі правила, легенди, правила і інші дурниці!


– Спасибі за чудовий танець, – Леонард лагідно поцілував їй руку. – Я впевнений, ми скоро знову зустрінемося з вами.


В приглушеному світлі він нагадував Софі благородного лева… Можливо, це через ім’я і незвично полум’яне волосся?


– Навряд чи, – кивнула вона, і, зробивши вишуканий реверанс, поспішила до виходу.


– А я впевнений в цьому, Софі, більш ніж впевнений, – прошепотів Леонард, проводжаючи її поглядом.


Для швидкого просування натовпом сукня була надто довгою, і щоб увесь час не шпортатись, дівчині доводилось тримати поділ в руках, що геть не допомагало проштовшуватись між людьми.


– Ось ти де! – схопив її за лікоть Захарія, несподівано випірнувши з компанії дам, які дзвінко сміялися. – Я тебе загубив.


– Вітаю! Ти мене знайшов, – відмахнулась вона, не зупиняючись.


– І з чого ти вирішила, що я тебе шукав? – хлопець ув’язався слідом. – Ей! Та куди ти так поспішаєш?


Софі навіть не озиралася. Діставшись виходу, вона з превеликим розчаруванням виявила, що Патріка тут немає.


– Чорт, де він? – Софі роззиралася, вишукуючи друга.


– Хто?


– Патрік.


– Не знаю. Софі, послухай, я справді шукав тебе. Рогволд тут. І мені вдалося дещо підслухати. Він з іншими Патріотами зараз збирає термінову нараду. Ми повинні простежити за ними і дізнатися якмога більше. Та послухай ти мене! – Захарія раптом різко схопив її за плечі і струсонув. – Нам потрібно йти! Ти це розумієш?


– Так. Але Патрік піде з нами. – Мляво промовила дівчина. Те, що з найкращим другом не вдалося поговорити, її жахливо дратувало. Патрік виглядав вкрай стурбованим, і вона відчувала, що це має бути щось дуже важливе, та й фраза «Нам потрібно поговорити» була явно не в його стилі.


Захарія трусонув її сильніше:


– Ні. На пошуки у нас немає часу!


– Начхати! Я знайду його…


– Софі… Ти… Ти просто нестерпна! Що ж, раз тобі так потрібна нянька, то нехай – йдемо шукати твого дорогоцінного Патріка. Але май на увазі – якщо ми будемо тільки вдвох і хтось з гостей помітить нас, як ми тиняємося коридорами – можна буде розіграти якусь романтичну дурню, щоб не викликати рідозри. Але якщо з нами буде ще один хлопець... Ні, такий розклад мені не до душі.


Дівчина вирвалась з його рук і зашипіла, мов кішка:


– Як же ти мене дістав!


– Взаємно.


– Заткнися і показуй куди йти!


– Ти – це якесь жахіття, – зітхнув Захарія, – Гаразд, дай мені руку. Там, куди нам потрібно – немає світла… І краще роззуйся, бо цей цокіт чує половина Акрополю.


– Може, мені ще й роздягтися? – спалахнула Софі.


Хлопець посміхнувся:


– Не буду заперечувати.


– Та пішов ти!


– Вже біжу. Але май на увазі, ти зі мною! – Захарія схопив її за руку, і вони швидко зникли в кінці коридору.


14. Хто є хто


Старі дерев’яні двері ніяк не хотіли піддаватися. Захарія щосили штовхнув їх плечем, і ті, нарешті, прочинилися з довгим протяжним скрипом. Софі обдало хвилею затхлого повітря, в якому виразно відчувався запах цвілі. Мабуть, востаннє сюди заходили ще перші господарі маєтку, якщо заходили, і якщо взагалі знали про існування дверей за гобеленом в одному з численних коридорів.


Софі ступила крок у непроглядну темінь, яка зустріла їх по той бік. Ловець не відпускав її руки, тому вдавалося зберігати дистанцію, не налітаючи одне на одного. Він рухався цілком впевнено, наче був тут не вперше.


– Обережно, тут сходи, – сказав хлопець, і почав підніматися.


– Ти був тут раніше?


– Ні, але добре вивчив план будинку. Міністерство доклало чимало зусиль, готуючись до цього завдання.


– Ага, і про Вартових дізналися, і план намалювали, і мисливців втягнули як приманку демонам – молодці-хлопці, без діла не сиділи! – обурилася мисливиця.


– Ми не знали…. Міністр подав все у зовсім іншому світлі, – дещо винувато озвався Зак.


– Та невже?


– Я серйозно.


– Гаразд, проїхали, – Софі здригнулась, зненацька ступивши босими ногами на крижану плитку. – Де ми?


– Зараз сама все побачиш. – Він зупинився. – Софі, постій на місці. Якщо я не помиляюся, десь тут повинен бути ліхтар.


Пальці Захарії розімкнулися, відпустивши долоню дівчини. Його кроки віддалялися, а скоро й зовсім зникли. Хвилини змінювали одна одну, а Софі все так же стояла невідомо де, у суцільній темряві, і це починало лоскотати їй нерви. Зрештою, в кутку кімнати почулося шипіння сірника і спалахнув слабкий вогник – хлопець таки знайшов гасову лампу і вже поспішив назад.


Ця кімната своїми розмірами сміливо могла потягатися з квартирою Софі. Але тут зовсім нічого не було – ні вікон, ні меблів, ні ящиків з непотребом, який не викидаєш лише тому, що він ще не втратив свою пам’ятну цінність. Стеля простяглась незвично низько, і коли Захарія підійшов достатньо близько – дівчина роздивилася дверцята, які вели на горище.


– Потримай, – звелів він, простягнувши прокопчену димом лампу, в якій ледь жеврів вогник – хтозна, коли її ще заправляли.


Софі й вухом не повела, адже терпіти не могла, коли її сприймали як тендітну безпорадну дівчину. Вона була не з таких, і про це міг заприсягтись будь-який демон з Дна, що вже говорити про її друзів. Зробивши декілька кроків назад, Софі розбіглась і підстрибнувши, легким поштовхом відчинила дверці.


– Вуаля! – сказала вона, вдивляючись в отвір на стелі. На щастя, у верхній кімнатці було вікно, і, здається, не одне. У тьмяному місячному світлі можна було розгледіти балки під дахом.


Захарія підкотив очі.


– Дай вгадаю, якщо б тебе попросив не я, а Патрік – ти б послухалась, так?


– Ні. – Видихнула Софі, підстрибнувши і вхопившись за край отвору. – Він би не став про таке просити. – З цими словами вона підтягнулася і зникла з поля зору.


Хлопець щось нерозбірливо пробурмотів собі під ніс і, залишивши лампу на підлозі, піднявся вслід за нею.


– Нам туди, – ловець рушив вбік, переступивши в'язку газет. – І дивися під ноги.


Здавалося, сюди навмисно перенесли всі пожитки з попередньої кімнати: столи, серванти з десятками крихітних висувних шухлядок, кіпи книг, диван і незліченна кількість коробок загромаджували добру половину горища.


Софі поморщилась, боляче наступивши на ґудзик, які тут були розсипані по всій підлозі. Вона чи не вперше пошкодувала, що залишила туфлі внизу, перед тим як пірнути за запилюжений гобелен.


– Я б запропонував допомогти, – уїдливо сказав Захарія. – Але ж ти у нас міс «Розійдіться, я все зроблю сама!»


Софі хотіла обурливо фиркнути, але заплутавшись у густому павутинні, лише голосно чхнула.


– Ти це навмисно? – запитала вона, наздоганяючи хлопця. – Навмисно викликаєш у мене бажання придушити тебе?


– В мене ж повинне бути хобі! – запевнив він, посміхаючись. – Тим більше, визнай, тобі це подобається.


– Що-що?


Ловець зупинився, уважно глянувши на неї. Лукава посмішка не зникала з його обличчя.


– Тобі потрібен хтось, хто б час від часу дратував тебе, – м’яко сказав він, – і при цьому залишався живим і відносно неушкодженим… І тут на сцені з’являюся я у всій своїй красі, готовий в будь-який момент розізлити тебе. Ідеальний злочин! Ось чому ти просто в захваті від мене, а Орфей ледь стримується, щоб не попросити автограф!


Софі розсміялася, не в змозі зупинитися.


– Ти перевершив сам себе! – прохрипіла вона, хапаючи ротом повітря. – Більшої маячні я ще не чула.


– Тсссс…


Захарія глузливо кивнув, і зрушив з місця. Обійшовши триногий столик, закладений пляшечками з невідомим вмістом, він опустився на коліна перед невеликим отвором в підлозі, закритим кованою решіткою. І якщо у сучасних будинках дещо схоже встановлювали як частину вентиляційної системи, то, стосовно цього віконця Софі була впевнена – воно слугувало виключно для шпигунських пристрастей.


Крізь фігурні прути пробивалося світло з кімнати, де вже зібрались шестеро Патріотів. Вони розташувалися на диванах перед каміном. Від здивування Софі затулила рот долонею – трьох, які схилилися над товстою книгою, вона впізнала одразу. Рогволд, Леонард і… Мортем. Дівчина відчула, як похололо в шлунку. Це не могло бути правдою! Мортен не міг так вчинити. Не міг...


– Так, з Вартовими буде складно, – замислено сказав Рогволд, відкинувшись на спинку, обшиту золотим оксамитом.


– Вони безсмертні, куди вже важче? – хмикнув Леонард.


Худорлявий чоловік з сріблястою бородою протер спітніле чоло хустинкою, після чого надірваним голосом сказав:


– Нам потрібні решту Абсолютних Елементів, без них вся ця затія марна! Ми не відчинемо жодні з Сутінкових Воріт, і, тим паче, не зможемо протистояти їхнім Вартовим.


– Генрі, і що б ми робили без вас? Я от нізащо б сама не здогадалась, – єхидно вишкірилась молода темношкіра жінка з чорним, мов смола, волоссям, яке хвилями спадало їй на плечі.


– Книга у нас. – Сказав Рогволд, зачаровано дивлячись на язики полум’я у каміні. – Залишилося знайти Рукавиці і Пензель.


– А Вогонь? – запитала дівчина з туго заплетеною косою кольору молочного шоколаду. Софі не бачила її обличчя, але здавалося, вона не була значно старшою за неї – можливо, їй було трохи більше вісімнадцяти років.


– Одрі, золотце, от з Вогнем все складніше, – лагідно озвався Мортем.


Запала пауза, яку порушив Леонард:


– То ви впевнені щодо цих Абсолютних Елементів?


– Абсолютно! – кивнув Мортем у відповідь. – Як нам відомо, з книги – Всесвіт створений з сімдесяти двох Літер. Шістдесят вісім охороняють Вартові. Тоді де ще чотири? Щоб прочитати Ім’я, потрібні всі Літери. Це і є, мій дорогий, Абсолютні Елементи! Чотири Літери – чотири Слова... Знайдемо їх, тоді й візьмемося до цих небесних звірів, чи як їх там. Урсула, будь добра, прочитай сімнадцятий вірш.


Жінка з чорним волоссям невдоволено відклала келих з вином, і потягнулася до книги, яка лежала біля її ніг.


– Хвилинку, – перегорнувши декілька сторінок, вона зачитала. – І стоять Чотири Звіра на варті Ім’я… це ми пропускаємо… Вхід через Створення… Бла-бла-бла… Сила Тельця. Далі Мудрість Семаеля – Орла. У Третіх Воріт – Левиний Вогонь. І от до Четвертих, ти либонь підійшов. За ним Вартові і пара Одвічних… Ох, ви ж всі чули цей вірш сотню разів! – Урсула ліниво пожбурила книгу собі за спину.


Генрі щось прокрекотів, після чого сказав вже голосніше, звертаючись до Леонарда:


– Мудрість Семаеля – тобто, Книга, яку ми насилу відшукали, відкриє тільки Другі Ворота. Без Створення – Пензля Хоула, ми не знайдемо вхід. Без Сили – Рукавиць Димитрія, не пройдемо Перші Ворота. А далі Вогонь вашого тезки Леонарда – спалить все і вся, що наблизиться до Третіх Воріт. Тому нам і потрібно знайти це Слово раніше Вартових, це дає шанс отримати дуже сильного союзника.


– Союзника? – поточнив Леонард, зробивши ковток вина.


Мортем посміхнувся.


– Це ж не може бути запальничка чи коробок сірників. Ні, це повинна бути стихія, жива енергія.


– Тобто, ми шукаємо палаючу людину, яка просто розгулює собі по вулиці посеред білого дня, – зіронізувала Одрі.


– Дотепно, – фиркнула Урсула. – А які здогадки щодо Одвічних? Це ще що за мара?..


– Може, пара запасних ключів до Четвертих воріт, – реготнув Рогволд. – А біс його знає… Майстри так нічого нам і не розповіли, забрали Книгу та й по всьому. Не справедливо якось, не вважаєте?


– Вони мають на це повне право, – сказав Мортем. – Ми не можемо підвести їх… Цей нікчемний світ отримає другий шанс! Тільки уявіть: час – це потік, який може переписати ВСЕ! Варто лише знайти три вшиві забавки і людину-феєрверк.


– Ти про Вартових не забув? – нагадав Леонард.


– Завдяки мудрості Майстрів, у нас є ціле пекло, тож ми впораємося, – осміхнувся Мортем.


Софі ще ніколи не відчувала такої відрази до когось, як зараз. Вона похитнулась, але не відступила від решітки. Захарія стурбовано позирав на неї з моменту, як впізнав одного з директорів Ліги.


Одрі зустрілась поглядом з Рогволдом.


– Ви взяли кров у тих щенят, яких підіслав міністр? – запитала вона.


– Це було простіше простого. Кров як кров, нічого особливого. Ніхто з них не є Елементом. А в неділю з ними вже буде покінчено…


Леонард зацікавлено подався вперед:


– Кров? Я про це нічого не чув…


Генрі невдоволено похитав головою. Така неосвіченість у всесвітньо важливих питаннях його порядком дратувала.


– Абсолютний Елемент, йменований як Вогонь, не може бути людиною до кінця. Енергія всередині шукає виходу, щоб не спалити тіло. І кров грає тут далеко не останню роль – вона горить, в прямому сенсі цього слова! А куди краще за все подіти сили, як не потягатися з демонами? Елемент важко вбити... Чесно кажучи, я сумніваюся, що це взагалі можливо. До того ж нам не відомо, чи він безсмертний, як і Вартові. Тому ми й зібрали всіх остолопів у ці Ігри, рано чи пізно Вогонь сам прийде нам в руки, а тим часом зосередимось на двох інших.


– О, як захопливо!


– Майстри покладають на вас великі надії, Леонард, – сказав Мортем, доливаючи вина. – А в скорому часі, вони хочуть познайомитися з вами! Це така честь… Я навіть дещо заздрю вам. Мені довелося не один рік служити їм правдою та вірою, щоб удостоїтися честі зустрічі, а варто було вам тільки переступити поріг і от – ви в числі їхніх фаворитів! Браво! – Мортем підняв келих, і вони випили, сиплячи тост за тостом.


Софі відсахнулася від решітки і встала, не в силах більше на це дивитися. Їй потрібно якомога швидше знайти мисливців. Знайти Патріка і забратися звідси… Мортем. Як він міг? Перед очима все попливло. Нудота підступила до горла.


– Софі, – ловець вже був поряд і обняв її за талію. – На тобі лиця немає… Ходімо звідси.


Вони дуже обережно покинули горище, і спустилися крізь темряву до гобелену. Плутаючись в звивистий коридорах, вони не промовили ані слова. Софі йшла, потупивши погляд і мляво, машинально переставляючи ноги. Вона була настільки занурена в роздуми про побачене, що мало не налетіла на Патріотів, які патрулювали маєток.


– Ти це чув? – сказав один із них своєму напарнику.


Захарія в останній момент встиг затягнути мисливицю у перші ж двері, за якими виявилась крихітна комірчина з верхнім одягом.


– Що?


– Тут хтось є.


– Тобі здалося.


– Потрібно все оглянути!


– Але ж…


– Це наказ!


– Слухаюсь…


Ловець пірнув з Софі до дальньої стінки, і вони сховалися за двома рядами розвішаних плащів. Тут було так тісно, що дівчині довелося обняти Захарію, вткнувшись носом йому в шию.


– Мені прикро, що все так вийшло, – прошепотів він над її вухом. – Господи, ти вся тремтиш…


Однією рукою він міцно притис Софі до себе, а іншою не припиняв гладити її по голові, доки не відчув, як вона обм’якла, розслабившись.


– Поглянь там, – почулось зовсім близько.


В комірці спалахнуло світло.


– Нікого! – гукнув патрульний, оглядаючи гардероб. – Старий маразматик, завжди понавигадує дурниць, – промимрив він і зачинив двері.


Захарія полегшено зітхнув, опершись на стінку комірки. Запах засобу проти молі, який розвісили у маленьких мішечках між одягом, неприємно лоскотав ніс. Хлопець непомітно посміхнувся: ось такі пригоди починали йому подобатися…


– Софі… – тихо покликав він.


– Що?


– Перестань дихати мені в шию.


– Це ще як розуміти? – в її голос поверталася звична інтонація крайнього незадоволення компанією ловця.


– В мене зовсім не дитяча фантазія... Просто припини.


– Та в чому твоя проблема? – Софі відступила, наскільки це було можливо в тісному приміщенні. Її брови запитально вигнулися, а погляд так і сочився отрутою – все поверталося на свої місця.


– Я майже впевнений, що в тобі…


Софі не зводила з нього погляду, який Захарії так і не вдалося зрозуміти. Він хотів ще щось сказати, але передумав. Дівчина крутнулася на місці, і мовчки, зникла між плащами. Хлопець шумно втягнув повітря, відчуваючи, як шалено стукотить серце, а потім прошепотів щось незнайомою мовою, і відправився слідом за нею.


По дорозі до кімнати їм більше не зустрічались ні Патріоти, ні гості. Очевидно, бал давно закінчився, і всі вже розійшлися по своїх номерах. Софі не знала, скільки часу вони провели на горищі і комірці в цілому. Єдине, чого вона зараз щиро хотіла – змінити незручну сукню на звичний одяг, а потім знайти Патріка і решту друзів. Адже стільки всього потрібно було розповісти! Все побачене ніяк не вкладалося в голові, але Софі твердо вирішила тримати себе в руках. Збита з пантелику – вона легка здобич.


Захарія відчинив двері – в кімнаті на них вже чекали. Патрік сидів у м’якому кріслі, знервовано позираючи на годинник над каміном. Орфей відірвався від книги, яку читав, і, глянувши на парочку, з ніг до голови вимащених у пилюці та павутинні, сказав:


– Добродію, будьте ласкаві пояснити… Де ви були аж до цієї миті?


Джульєтта не в покоях, а ніч уже минає. Ромео хвилювався і спокою не знає, – закінчив він блазнювати, отримавши хорошого запотиличника від Патріка.


– Це було того варте, – хмикнув він і повернув книгу на полицю.


– Де вас носило? – Патрік оглянув подругу. – Я так хвилювався! З тобою все гаразд?


Зрадівши що Патрік тут, Софі розсміялася. Сміх вийшов дещо істеричним, і тільки ще більше стривожив її найкращого друга.


– Дай їй хвилинку, – кивнув Зак, проходячи вглиб кімнати.


Орфей застрибнув на диван, всівшись на спинку.


– І все-таки, де вас носило? – запитав він.


Софі не знала з чого почати.


Вона розгублено затулила долонями обличчя – інформація змішалась з емоціями, які переповнювали її, і незрозумілішим чином змінювалися, від радості і полегшення до обурення і люті. Все нагадувало в’язку кашу в голові. Хлопці терпляче чекали, поки вона збереться з думками.


Гаррі в такі моменти любив повторювати: «Почни з початку…» І Софі почала… Вона розповіла все, з того самого моменту, як закінчився їхній з Леонардом танець, і до того, як вони повернулись сюди в кімнату, завбачливо упустивши деталь з коміркою і Патріотами.


Реакція мисливців не особливо відрізнялася від її власної. Орфей увесь час вставляв нецензурні репліки, а Патрік просто мовчав.


– Мені от завжди не подобався цей тип! – нарешті фиркнув Орфей, після кількох хвилин мовчання. – Ну самі подумайте – у кого з нормальних людей чорні вуха! Тільки у закінчених психів!


– Абсолютні Елементи, – повторив Патрік. – Вперше про них чую… Нам варто розповісти все Іві та Куку… Захарія, ти достатньо дізнався, щоб ми могли вранці покинути клуб?


Ловець неквапливо пройшовся до вікна, і ствердно кивнув.


– Чудово, – сказав Орфей. – Бо витримати ще один вечір серед божевільних старушенцій – вище моїх сил.


Софі оступилась і мало не впала – раптова хвиля слабкості застала її зненацька. Ноги були немов ватяні, і більше не належали їй. Перед очима все йшло обертом, у роті пересохло і гірчило. Дівчина голосно втягнула повітря.


– Я, мабуть, приляжу… а ви, тим часом, поговоріть з Івою…і Куком, – кожне слово давалося їй насилу.


Патрік підхопив її.


– Софі… Щоз то… Чорт, чому вона боса? – суворо запитав він, але ніхто не відповів. Кімната кружляла довкола, і Софі незчулась, як закружляла разом із нею.


* * *


Шум води наростав. Важкі холодні краплі торкалися шкіри, зовсім не охолоджуючи її. Мокре волосся налипло на обличчя. Софі хотіла прибрати його, але не змогла навіть пальцем поворухнути. Здавалося, всю її кров викачали, змінивши розплавленим свинцем. Кожна клітина тіла кричала від нестерпного болю. Вона тихо ахнула.


– Це не допомагає, вона вся горить…


– А ти частіше змушуй її босяка бігати холодними коридорами, ідіот!


Софі наснився сон. Це був один з тих снів, які надто реальні, щоб залишитися просто снами, і разом з тим надто маревні, щоб бути правдою.


Чиясь прохолодна рука лагідно опустилась на спітніле чоло, протерла його і пригорнула її голову до свого плеча. Софі не покидало відчуття вільного падіння. Вона, то виринала, то знову зникала у суцільній пітьмі.


– Гремуар у них, – зовсім близько озвався голос.


Хтось тихо вилаявся і запитав:


– Той, що написаний Соломоном?


– А тобі відомі інші? Семаель – лінива дупа, він не може написати навіть список щотижневих покупок. Звалив все на бідолаху Соломона.


– То от звідки у них стільки демонів.


– Так, але книга складається з кількох частин. Якщо Майстри прочитають їх всі, вони зможуть змусити Ангелів воювати проти нас.


– Хріново…


– Не те слово, брате, не те слово.


– Я зараз повернусь. – Голос ставав все тихішим, а потім і зовсім замовк, залишивши по собі лише морок. Софі хотіла розплющити очі, але не змогла. Вона засинала і думала про те, як це, заснути у сні?


В голові несподівано зазвучав найчистіший шепіт. Хтось ніжно торкався губами її вуха. Слова дражнили і вислизали, як пісок крізь пальці. Ні, вона ніколи раніше не зустрічала такого мотиву, таких прекрасних слів, теплих, як сонячні зайчики. Дівчина хотіла сказати, що ці вірші – найпрекрасніше, що вона коли-небуть чула, але все, що в неї зараз виходило – провалюватись у темінь своєї свідомості.


Скрипнули двері. Голос повернувся зі словами:


– Його тут вже немає. Він пішов.


– Навіщо він взагалі сюди з’явився? Цього не було в нашому плані, – відповів шепіт, обірвавши свою чарівну мелодію.


– Ти ж знаєш, що він нам не довіряє.


– І правильно робить…


Голос зітхнув:


– Думаю, він повинен знати в обличчя того, за ким скоро прийде.


– Не смішно! – відізвався шепіт.


– Абсолютно.


Софі була все далі від цього сну, готова зануритися у інший. Темрява огортала її, і десь далеко вона розгледіла маленьку цяточку світла – а отже, їй туди.


15. Тут балом правлять монстри


Софі проспала майже увесь день. Прокинувшись о восьмій вечора, вона виявила, що всі мисливці зібралися у їхньому номері. Коли Патрік хвилювався, то часто злегка перегинав палицю, і в цьому йому не було рівних.


Іва дрімала на ліжку поряд з Софі, заснувши поверх покривала. Орфей спорудив собі перед каміном воістину царське крісло з усіх подушок, які йому тільки вдалося знайти. Кук і Захарія грали в шахи, а Патрік читав газету, яку в розгорненому вигляді можна було сміливо використовувати як намет.


– Це був важкий день, – позіхнув Орфей, потягуючись на своєму троні. – Може, розбудимо її, і нарешті, звалимо звідси? Мені вже осточортіло сидіти в чотирьох стінах… І без образ, але мій номер куди симпатичніший буде.


– Фея, ще слово, і в тебе буде важкий вечір, – озвався Патрік, не відриваючись від читання.


– А я, взагалі, не розумію, навіщо нам покидати клуб раніше запланованого? – невдоволено запитав Кук. – Ловці ж прибудуть завтра, і поки вони влаштують тут погром, ми зможемо вирватись. І як мені здається, це навіть безпечніше. А зараз, можна краще все розвідати.


Захарія зробив останній хід, в якому поставив «шах», і сказав:


– Якщо нам вдасться вислизнути сьогодні, ловцям не доведеться ризикувати своїми життями, рятуючи нас.


Кук похитав головою.


– Міністр нам цього просто так не подарує. Старий пень тільки й чекає, щоб позносити нам голови, правда ж Зак?


– Це не обговорюється, – втрутився Патрік і глянув в бік ліжка. – О, ти вже прокинулась. – Він відклав газету, і підійшов до Софі. – Як почуваєшся?


– В повній бойовій готовності, – відповіла мисливиця, відзначивши про себе, що це безсоромна брехня. Її й досі лихоманило, всередині все палало, і в якусь мить Софі подумала, що от-от почне видихати язики полум’я.


Захарія мигцем глянув на неї, збираючи шахи назад у коробку:


– Вона ж бреше.


Софі з титанічними зусиллями підняла руку, зігнувши пальці у непристойному жесті.


– Молодець Бенсон! Моя школа! – розсміявся Орфей, підійшовши до ліжка. – Годі дрихнути, Білосніжко, твої п’ятеро гномів страх як хочуть додому... Патрік, посунься! – хлопець простягнув їй руку, допомагаючи підвестись.


Вдячно кивнувши, Софі подалася у ванну. Скроні немилосердно ломило, а голова важчала з кожною хвилиною перебування у вертикальному положенні. Та зараз був геть не кращий час, щоб повністю розклеїтися.


З дзеркала над умивальником, замість звичного відображення, на Софі дивилася панда. Дуже втомлена панда. Макіяж розтерся, темні тіні на повіках розтеклись, утворивши чорні кола під очима. Волосся збилося у якесь вороняче гніздо…Чудово, саме те, що хоче побачити ранком в дзеркалі кожна дівчина! Важко зітхнувши, вона хвилину ще розглядала себе, а потім зникла в душовій кабінці.


Дивний сон все ніяк не йшов з голови, надто він вже видавався реальним. І так хотілося дізнатися кому належав той голос і шепіт, ким були ці двоє… Від згадки про пісню, яку наспівував той, хто тримав свою прохолодну руку в неї на чолі, у Софі пройшов мороз по шкірі. Вона затулила долонями обличчя, намагаючись пригадати хоча б одне слово з неї, але це було те саме, що намагатися впіймати руками промені сонця.


Гримуар... Ця книга вже була в руках Патріотів. Яке дивне відчуття, коли древні легенди оживають і стають твоєю реальністю, і лише за якісь пару днів.


Вода, стікаючи по тілу, не приносила бажаної бадьорості, як це було в інші дні. Вона відчужено розглядала свої руки: тонкі довгі пальці, акуратні нігті, мозолі від зброї і… дивна плямка на тильній стороні лівої долоні. Софі старанно терла її, але та не зникала.


«Не схоже на синець…» – подумала дівчина, піднісши руку майже до носа, щоб краще роздивитися. – «…більше нагадує…Опік. Але як? Звідки?..» – закрутивши кран, вона потягнулась за рушником.


– Особисто я відмовляюсь приймати участь у вашому маразмі! – прошипів Кук, коли Софі повернулась у кімнату. – Ми не можемо просто так зібратися і поїхати звідси! Це завдання, чорт вас забирай, і ми зобов’язались його виконати! Гаррі ніколи б так не зробив, він би з’ясував все до кінця!..


Патрік смикнувся, наче йому щойно дали ляпаса.


– Оу… Здається, голомозий зараз відгребе по повній, – прошепотів Орфей, вражений запалом, з яким протестував Кук, і нахабністю його слів.


– Та як ти смієш! – вигукнула Іва, спопеляючи напарника поглядом. – Патрік, не слухай його! Це правильне рішення, і ми всі підтримуємо його, а якщо Куку щось не подобається, він може котитися на всі чотири сторони!


Патрік мовчав, дивлячись в підлогу. Слова Кука були для нього ударом нижче пояса. Софі бачила, як на шиї у нього виступила пульсуюча жила – вірна ознака того, що він ледь тримає себе в руках. Гаррі завжди був першим, і Патріку знадобився час, щоб не лише пережити його смерть, але й відчути себе в ролі лідера. І він не просив обов’язків і відповідальності, які повісила на нього Ліга, зробивши командиром Альфи. Шумно втягнувши повітря, він великими кроками швидко вийшов з кімнати, голосно грюкнувши дверима.


Софі рушила за ним, але Орфей прошмигнув повз, гукнувши: «Не треба, я сам!»


– Кук, ти можеш хоч іноді не бути козлом? Якщо ти зараз же не забереш свої слова назад, матимеш справу не лише з Софі, але й зі мною! – Іва схопила його за футболку і потягнула в коридор.


Ловець глянув на Софі.


– Хто такий Гаррі?


– Брат-близнюк Патріка… Він загинув торік, виконуючи завдання.


– Співчуваю… Як все сталося?


– Його просто роздерли на шматки… – Софі відкрила валізу, люб'язно спаковану для неї Анабель. – Ми дізналися, що демон, вбити якого послали Гаррі, був не один, як вважали в Лізі. Мортем був переконаний, що це надто легке завдання для трьох мисливців, і відіслав туди його самого.


Мортем. Вона відчула, як всередині закипає лють. Він вже тоді був Патріотом. Продажна сволота. Нехай тільки попадеться їй в руки… Смерть Гаррі Софі пригадає йому сповна.


– Прикро…


– Мені також…


– Ви бачили його тіло? – хлопець опустився на підлокітник дивану.


– Ні. Естель не дозволила, пояснивши, що він дуже понівечений… Захарія, я не хочу більше про це говорити…


– Вибач.


Софі нарешті знайшла те, що шукала – штани і легку кофтину. Правда, все було в стилі повітряної Анабель – ніжне, жіночне, світлих пастельних тонів, що аж ніяк не подобалось дівчині. Добре, хоч черевики дозволила залишити. Софі з легким сумом пригадала улюблені джинси і місцями протерту чорну куртку, яка дісталась їй на одному з розпродажів. На підкладці там ще був напис: «Саймон сказав: біжи хлопче, біжи!», що особливо її розважало.


– Я, звісно, чув, що мисливців таврують як худобу, але як виглядає мітка, ще не доводилося бачити. Можна глянути? – ловець кивнув на спину дівчини.


Софі зробила кілька кроків в бік ванної, і зупинилася. Вона якусь мить вагалась, а потім прибрала з плечей мокре волосся. Між лопатками, поряд зі слідом від зубів людожера, був випалений круглий знак, що нагадував мішень, від центру якого тягнулися звивисті симетричні візерунки, схожі на язики полум'я, і, спускалися по хребту, зникаючи під рушником.


Захарія наблизився, і Софі відчула, як його пальці обережно торкнулися шкіри, повторюючи візерунок.


– Найкрасивіший рубець, з тих, що мені доводилося бачити… – прошепотів він, обпікаючи її плечі своїм подихом. – А у вас там дбають про стиль…


Софі не відповіла – нова хвиля тремтіння пройшлась по тілу. Вона тільки міцніше притиснула до себе речі, і ступила до дверей ванної.


– Голомозий тут? – увірвався в кімнату Орфей, мало не збивши з ніг Софі, коли вона вийшла з ванної кімнати.


– Ні… Він був з Івою.


– Ну, тепер його з нею немає… Його взагалі ніде немає!


Зак глянув на годинник.


– Ти впевнений? Скоро розпочнеться ярмарок, а далі – бал, з якого нам вже точно не вдасться піти не поміченими. Патріоти на час танців перекривають всі входи і виходи. Без шансів...


– Який ще ярмарок? – запитала дівчина, насупившись.


– Мерзенний захід, де ці багатії продають демонам частинки себе за здійснення своїх заповітних бажань.


Орфей розгублено глянув на ловця.


– Не зрозумів.


– Спогади, сни, емоції, роки життя – і чим жаданіше бажання, тим більша за нього плата.


– Ми потрапили прямісінько в цирк потвор! – скривився Орфей, оглядаючи кожен кут. Потерши щетину, він вирішив зазирнути під ліжко.


– Серйозно? – Софі вже стояла в коридорі разом з ловцем. – Орфей, ти справді думаєш, що Кук сидить під ліжком, чекаючи, що ти його там знайдеш?


– Ніколи не знаєш, чого чекати від лисих. На твоєму місці, я б не став його недооцінювати…


Потріпавши штани, Орфей вийшов вслід за друзями, зачинивши двері.


– Чорт, ми ж не можемо вриватися у кожен номер, в пошуках цієї дрібної зарази.


– Доброго вечора, Лілі! – почула Софі знайомий голос і повернулася. До них наближалася жінка, в якій вона впізнала вчорашню любительку випити у бордовій сукні. Позаду неї дріботів Гровер, невдоволено про щось перемовляючись з Рогволдом.


Софі вимушено посміхнулася у відповідь, подумки проклинаючи цю надокучливу п’яничку. Вона щиро сподівалася, що Рогволд не зверне на них уваги, але де там – Патріот зупинився, променисто посміхаючись всьому тріо.


– Як приємно бачити вас, дорогі гості! – урочисто мовив він, дещо переграючи. – Лілі, чи матиму я честь запросити вас сьогодні на танець?


Дівчина хотіла сказати, що він матиме честь позбутись доброї половини зубів з її подачі, але відчула, як Орфей легенько вщипнув її за руку.


– Звісно… – насилу витиснула вона.


– Тоді, раджу вам поквапитися, і змінити вбрання, юна леді. Ви ж не хочете пропустити ярмарку, чи не так? – Рогволд ступив крок до Софі, і, нахилившись, тихо додав. – І ще одне: ваш голомозий дружок у нас – це на випадок, якщо ви вирішите злиняти… Будете багато сіпатись – він помре. Кивни, якщо зрозуміла.


Софі роздратовано засопівши, кивнула.


– Я знав, що ми порозуміємося, принцесо… – Чоловік в два кроки повернувся до Гровера і продовжив розмову. – У мене є чудова пропозиція для вас та вашого бізнесу. Прошу, пройдемо у мій кабінет і все обговоримо… Я приберіг відмінне вино для такого випадку! – Рогволд жестом велів рухатись далі. Жінка солодко прицмокнула язиком в передчутті нової порції спиртного, і поспішила вслід за ним.


– Нам потрібна зброя! – випалила дівчина, перш ніж Орфей та Зак встигли відкрити рота.


– Впевнений, що ти права, але, все ж, поясни, – ловець вичікувально схрестив руки на грудях.


– У них Кук! І вони вб’ють його, якщо ми спробуємо хоч щось зробити. Я вже мовчу про ідею з втечею!


– Ага, і тому нам потрібна зброя? Як логічно. Мушу визнати, Бенсон, мені завжди подобався твій підхід у справі... Чур, мені сокиру! З нею в руках я буду куди більш дружелюбний і поблажливий до залицянь старих тіток.


Захарія запустив долоню у волосся, і, відкинув його з очей, замислено дивлячись кудись перед собою. Очевидно, в нього визрівав план, що робити далі. Софі спіймала себе на божевільній думці, що нетвереза дружина Гровера в чомусь таки мала рацію, розпинаючись щодо його зовнішності, картин, ангелів і тому подібне.


– Гаразд, – нарешті, сказав він, – тоді зробимо ось як: Софі, ти з Орфеєм і Патріком відправляйтесь на ярмарок – Рогволд повинен вас там бачити. А тим часом, ми з Івою роздобудемо зброю.


– А чому ти? – обурилася Софі.


– Бо я красивий! Плюс, тільки я знаю, де тут зброярня.


Софі підкотила очі – з другим аргументом важко було посперечатись.


– О, Патрік так зрадіє цим новинам! Він буде просто в нестямі від щастя! – уїдливо озвався Орфей, крокуючи вглиб коридору. – Бенсон, ми зайдемо за тобою через двадцять хвилин, тож ворушися!


– Є якісь особливі побажання? Мечі? Кинджали? Може, лук і стріли?


– Катану, – сказала Софі, – і не плутатись під ногами, коли я добряче розійдусь.


У відповідь Захарія лише загадково посміхнувся.


* * *


Софі покрутилася на місці, розглядаючи себе з усіх сторін. Вона зупинила свій вибір на довгій сукні кольору слонової кістки, розшитій золотим мереживом. Зібравши волосся у тугий хвіст на потилиці, вона нашвидкоруч зробила легкий макіяж, що підкреслював її риси – Анабель могла нею пишатися!


В двері постукали. Патрік завжди був пунктуальним, і терпіти не міг людей, які змушували його чекати.


– Чудово виглядаєш, – заходячи в кімнату, він вручив їй маленьку акуратну троянду, чому Софі неабияк здивувалася. Помітивши це, хлопець посміхнувся, вказавши рукою за спину. – Цей йолоп розніс всю клумбу під вікном свого номеру.


– Я майже спіймав того клятого кота! – впевнено заявив Орфей. – Ну, що, йдемо на цю виставку потвор? Тільки Рогволда бананами не годувати, страусів не лякати, в решту Патріотів стільцями не кидатись!... Поки що…


– Здається, ярмарок відбудеться на задньому дворі – принаймні, всі туди сходяться. – Патрік подав дівчині руку, Орфей поспішив взяти з нього приклад, і всі троє рушили до виходу.


За великими скляними дверима відкривався вид на прекрасний сад – бездоганний, доглянутий живопліт простягався по всьому периметру двору, перетинаючись з високою кам’яною огорожею. Невисокі дерева з акуратними круглими кронами, були прикрашені мерехтливими гірляндами, і чергувалися з кущами, вистриженими у формі химерних звірів. І що дивно, тут було дуже тепло, як на вересневу ніч. У центрі саду, серед невеликих фонтанів, розмістилася кругла сцена і безліч столиків, спеціально відведених для гостей.


– Дозвольте вас провести, – звернувся до новоприбулих швейцар, який стояв біля дверей. Софі вже переконалася у тому, що тутешній персонал пам'ятав поіменно кожного, хто переступив вчора поріг клубу. Це не тільки справляло враження, але й наводило на думку, що людям таке не під силу… А це могли бути зовсім і не люди.


Чоловік провів їх повз сцену до дальнього столика. Їх місце виявилось дуже зручним – вони могли спостерігати за всім, що відбувається, не викликаючи до себе зайвого інтересу з боку учасників.


– Химерні у нас видались вихідні, еге ж? – Орфей розщепив ґудзик на піджаку, опустившись на крісло. – Ніколи не думав, що буду причетним до чогось такого. Ну, ви розумієте, про що я? На Дні ж все зовсім по-іншому, там інші правила, і тамтешні тварюки знають своє місце… А тут – все навпаки, тут балом правлять монстри.


Патрік примружився.


– Сподіваюся, Зак знайде зброю, інакше, наші й без того мізерні шанси вижити, будуть рівні нулю. І як взагалі так вийшло, що вони спіймали Кука? Фея, він ж був з Івою…


– Вона сказала, що всього на хвилину залишила його самого, а коли повернулася, голомозого вже не було. Спочатку вона подумала, що Кук вирішив сам знайти тебе, щоб вибачитись, тому й не стала здіймати галасу.


– Прекрасно, просто прекрасно… – Мисливець зітхнув, відкинувшись на спинку крісла. – Ти не міг би залишити нас ненадовго?


Орфей кивнув.


– Чому ні. Тим паче, оті дві кралі вже давно мені підморгують, піду, привітаюся.


Софі провела його поглядом до стола, за яким голосно перемовлялись молоді панянки. Запримітивши хлопця, вони пожвавішали, і звеліли офіціанту принести ще одне крісло.


– Софі, я хочу, щоб ти надалі була біля мене, – почав Патрік. – Я не збираюсь працювати в парі з Івою, коли наші легенди вже немають значення… Мені спокійніше, коли ти в полі мого зору. І беручи до уваги те, як ти себе зараз почуваєш, навіть не думай сперечатися.


Дівчина посміхнулася. Вона навіть не здогадувалася, як сильно скучила за Патріком, поки не опинилася з ним сам на сам.


– Мені вже значно краще. Чесно! А втрата свідомості – велике діло! Подумаєш, перевтомилась… Патрік, ти ж знаєш, про мене тобі хвилюватися не треба.


– Ти не просто знепритомніла – ти вся горіла. Тебе не припиняло лихоманити, і ми вже й не знали що робити.


Софі випрямилась, опершись ліктями на край стола.


– Це прозвучить безглуздо, – сказала вона, – але вчора ніхто не співав? Мені здалося, що я щось чула…


У відповідь Патрік якось дивно подивився на неї, витримавши паузу, несподівано м’яко сказав:


– Софі, тобі примарилося. Ніхто не співав.


– Так… Звичайно, не зважай. Це все наслідки температури…


– Що це? – Патрік взяв її долоню, уважно роздивляючись ту дивну плямку. – Це що, опік?


– Уявлення немаю.


Софі хотіла забрати руку, але він не відпустив. Ще мить він не відривався від вивчення дивної плямки, а потім лагідно поцілував її. Від несподіванки дівчина сіпнулася і гулко втягнула повітря – до дружніх обіймів в їх стосунках вона звикла, але таке Патрік зробив вперше. У відповідь він лише посміхнувся, наче нічого не сталося.


– Так, дорогі друзі, мені начхати, вчасно я чи ні, – Орфей безцеремонно всівся на місце. Він зблід, наче побачив привида. – Яка прикрість, бо ж ота брюнетка дуже мила… За інших обставин, я б навіть запросив її на побачення!


– А в чому проблема? – запитала Софі, вдивляючись у потенційну пасію її товариша.


– Проблема в мертвих дівчатах, Бенсон! Вони мене страшенно лякають…


Патрік насупився:


– Що?


– Кажу ж вам, ті кралечки – мертві! Тут повно відьм, і разом з ними – їхні ручні зомбі. Я надто пізно розгледів посірілу шкіру… І скляний погляд… Довелося сидіти і посміхатися, як ідіот. Чорт, ненавиджу мертвих-живих дівчат! – Орфей награно сіпнувся, наче струшував з себе велетенського павука.


– Ти впевнений? – Софі напружено почала вишукувати відьом серед людей.


– Я й без компаса можу допетрати, хто є хто!


– Ти завалив тест з демонології, – нагадав Патрік.


– Ой, затихни! – відмахнувся розлючений Орфей.


– Пані та панове! Прошу хвилинку уваги! – на сцену вийшла презентабельна блондинка у блискучій сріблястій сукні. – Ми раді вітати вас тут! Перший ярмарок бажань оголошується відкритим!


Шквал аплодисментів ненадовго заглушив її слова.


– Ми раді бачити стільки людей, вірних нашим Патріотичним Іграм! – продовжила щебетати жінка у мікрофон, коли гості заспокоїлися. – Сьогодні для вас, дорогі гості, особливий вечір! у вас є приголомшлива можливість здійснити свої найпотаємніші бажання! Інтригуюче, чи не так?


Новий шквал аплодисментів.


– До кожного столика, – продовжила вона, – підійдуть офіціанти, які запропонують вам конверт, ручку та шпильку. В конверті ви знайдете дуже тонкий папірець – не порвіть його! Напишіть на цьому папірці своє бажання, і під ним з’явиться рекомендована ціна. Якщо вона вас влаштує – скріпіть угоду крапелькою вашої крові. Проколіть вказівний палець шпилькою, капніть на папір – і ваша мрія у вашій кишені! Ось і все! Що ж, насолоджуйтесь приємним вечором, панове, разом з нашими неперевершеними музикантами! – жінка запросила на сцену кількох скрипалів у елегантних фраках, і поспішила до компанії, серед якої Софі впізнала Одрі та Генрі.


– Дзуськи я буду щось продавати! – пробубнявив Орфей, свердлячи поглядом парубка в уніформі, який вже крокував до них з підносом у руці.


Офіціант вже був в кількох кроках від цілі, як його перехопив Захарія. Ловець був у елегантному костюмі, а Іва, у прекрасній чорній сукні, тримала його попід руку. Він щось сказав офіціанту на вухо і той, гаряче закивавши, повернув назад.


– Я ж казав, що він не промах, – хмикнув Орфей, не помітивши, як на нього зиркнула Софі.


– Що ти йому наплів? – підвівшись, Патрік, взяв з-за сусіднього столика вільне крісло для Іви.


Захарія стенув плечима:


– Сказав, що про вас вже особисто подбав Рогволд. Мовляв, ви вкрай важливі гості, і не варто вам надокучати зайвий раз…


– Ви знайшли зброю? – напружено перебила його Софі.


– Вдосталь, – відповіла Іва, – але ми знайшли і ще дещо…


– Катани для тебе немає, – втрутився в розмову Захарія. – Хоча Іва розповіла, що колись на Дні, ти пришила гобліна дротиком від дартсу. Ти завжди носиш їх з собою?


– Той малий вилупок поцупив мій компас! – серйозним тоном озвалась Софі. – А дротики – перше, що потрапило мені під руки на одному з прилавків.


Орфей роззирнувся:


– А сокира є? Бо мені якось зовсім не посміхається шастати серед демонів голіруч… Чим накажете відбиватись? Краваткою?


– То що ви знайшли? – нагадав Патрік, стишивши голос.


Іва подалась вперед, прошепотівши:


– Портал… Внизу, в підвалі є портал. Його охороняють декілька Патріотів. Ми не бачили, самі вони чи з демонами, але думаю, їх можна легко вирубити.


Орфей затарабанив пальцями по столі.


– Як думаєте, куди він веде?


– Ну, навряд чи у луна-парк з каруселями, ельфами і маленькими поні, – сказав Зак, ліниво переминаючи в руках салфетку.


В очах Патріка спалахнув вогник, який Софі чудово знала – вогник ідеї.


– А Кук? – запитав він. – Що робитимемо з ним? Як його врятувати?


Софі відчула на собі чийсь погляд і повернулася. По стежці до сцени наближався Рогволд. Зустрівшись з нею поглядом, Патріот кивнув, мовляв: «О, бачу ви все таки прийшли! Гаразд, ваш друг ще трохи поживе…»


– Ми не залишимо його тут, – сказала Іва. – Доведеться чекати, поки сюди навідаються ловці. І до того часу, нам треба хоча б дізнатися, де його тримають.


Патрік кашлянув, прочистивши горло.


– А якщо його тримають там, куди веде портал? – прошепотів він. – Софі, що скажеш?


Дівчина оцінила ситуацію, яка як не крути була зовсім не на їхню користь, і дала згоду.


– Тоді відправляємося прямо зараз! – Патрік підвівся, готовий йти.


– Але спершу потрібно переодягнутися, – Іва пройшлась руками по сукні. – Навіть звичайне сальто у цьому вбранні може закінчитися для мене зламаною ногою, якщо не шиєю.


Орфей зітхнув:


– Ніколи не думав, що скажу це, але я повністю згоден з Івою. В цьому костюмі я теж не в кращій формі…


– Костюм тут ні до чого, Орфей. Просто жерти треба менше, – уїдливо зауважила дівчина, встаючи з крісла і прямуючи в бік будинку. Софі пішла за нею.


– Ти певен, що це хороша ідея? – Захарія порівнявся з Патріком.


– Навряд. Але я не лабораторний пацюк, який чемно бігатиме їхніми лабіринтами… Раз ми вже в цьому пеклі, то нагоди розважитися не проґавимо. Добре, хоч зброю знайшли.


– Але це небезпечно. Невідомо, куди може вивести портал…


Патрік понизив голос:


– Ми живемо небезпекою, такий перший неписаний закон Ліги. – Він замовк, а згодом додав ще тихіше. – Тим більше ти знаєш, не тільки мені це потрібно…


– Гаразд. Ми повинні повернутися до початку балу – отже, в нас є лише дві години, щоб дізнатися що там і де Кук.


– Тоді досить цих розмов, Захарія…


Софі так уважно прислухалась до кожного слова, що двічі зашпорталась, наступивши собі на сукню. Хлопці розмовляли так, наче в них був якийсь свій, невідомий іншим членам команди план… І те, що вони нічого не розповіли Софі, викликало у неї шквал обурення і внутрішнього протесту. Патрік вже не вперше шушукався з ловцем у неї за спиною, і дівчина вирішила притиснути його до стінки у перший ж ліпший момент, щоб вивідати всю правду.


Переодягнувшись і озброївшись, мисливці без пригод спустилися у підвал. Похмурі коридори були освітлені справжніми факелами, запханими у спеціальні тримачі на кам’яних стінах. Мисливці рухалися злагоджено і особливо тихо. Беззвучно пересуватися – це чи не перше чому їх навчили у тренувальному центрі.


Захарія зупинився біля масивних дерев’яних дверей, мовчки подавши знак, що їм туди.


– Скільки їх там? – запитав Орфей, майже беззвучно ворушачи губами.


Іва продемонструвала у відповідь чотири пальці. Патрік підкликав Софі до себе, кивнувши, що на рахунок вони заходять.


Один. Два. Три!


Важкі двері відченилися з одного удару. Патрульні Патріоти не встигли зрозуміти, що відбувається, як з ними вже було покінчено. П’ятеро натренованих бійців проти чотирьох фанатиків – простіше простого!


Софі запхала закривавлений меч за спину, у футляр, прикріплені пасками через її плече. Вона роздивлялася захований в ніші портал: масивне коване коло повисло прямо у повітрі, в діаметром воно сягало більше двох метрів. По його основі були вирізьблені дивні знаки і руни, що складали цілі уривки тексту. Всередині Софі вловила слабке коливання, яке розходилося від центру до країв, хоча, на перший погляд, там нічого не було.


Орфей голосно видихнув:


– З такими іграшками я ще ніколи не мав справи. А неможна просто зазирнути туди і побачити, що по той бік?


– І це буде останнє, що ти зробиш у своєму житті, – відповів ловець.


– Ну що, готові? – Патрік підійшов до кола. – Чекатиму вас там! – він посміхнувся і застрибнув у отвір. Здавалося б, він мав приземлитися на підлогу з іншого боку, але нічого такого не трапилось. Він просто зник.


Софі не стала чекати, хто піде наступним, і, зірвавшись з місця, стрибнула вслід за ним.


16. Зустрічний вогонь


Небо за вікном спалахнуло блискавкою. Гуркіт грому заглушив тріскотіння порталу, з якого викинуло Софі. Патрік встиг підхопити її за мить до зіткнення зі столом.


– Ти в порядку? – турботливо запитав він, допомагаючи дівчині втримати рівновагу – миттєве перенесення на велику відстань все-таки не кращим чином впливає на самопочуття. Софі кивнула у відповідь, і ледь встигла ухилитися від Орфея, який вилетів з порталу. Проклинаючи все на світі, хлопець розпростягся на підлозі.


– Проїхалися з вітерцем, так сказати, – пробуркотів він, потираючи ногу і косо


поглядаючи на мерехтливе коване коло, з якого з тріском вивалилися Іва і Захарія.


Сидячи на підлозі, ловець роззирнувся, вивчаючи кімнату. Вони були посеред просторого кабінету, інтер’єр якого відповідав останнім тенденціям моди. Високі полиці з темного дерева простягалися вздовж стін, доверху закладені товстими книгами, папками та кіпами паперів.


– Що ж, могло бути й гірше, – сказала Іва, відкидаючи волосся з обличчя. – Невідомо де…


– Я б не поспішав з висновками, – не дослухавши, обірвав Захарія. Похмуро глянувши спершу на Патріка, а потім на Софі, він зітхнув і сказав. – Я знаю, де ми… Це кабінет Роуз Догерті.


– Президента? Ти впевнений? – Орфей розгублено закрутився на місці, немов намагаючись побачити червону неонову вивіску з написом: «Вітаємо у президентських покоях. Руками нічого не чіпати! ».


– Більш аніж, – кивнув Зак. В його голосі почулися тривожні нотки. – Я був тут минулого тижня – супроводжував міністра на зустріч з місіс Догерті.


Софі підійшла до вікна, за яким бушувала гроза. В світлі коротких спалахів відкривався вид на нічну Аркадію – столицю. Ловець був правий: вони були за сотні кілометрів від Акрополю, в резиденції президента.


– Отже, Догерті якимсь чином причетна до Патріотів... – Припустив Патрік, порушивши нависле мовчання.


Захарія неохоче кивнув.


– Вона єдина, хто бачила усіх чотирьох Вартових. І я не здивуюся, якщо від такої радості їй зірвало дах.


– Завжди знав, що влада псує людей! – буркнув Орфей. – На наступних виборах візьму і піду балотуватися в президенти – я вже зіпсований!


– Народ, у нас обмаль часу, – нагадала Софі, – і тут повсюди ловці, я вже мовчу про камери спостереження. Дивно, що сюди досі ніхто не увірвався з наміром затримати нас.


Іва, прочинивши двері, визирнула в коридор.


– Хм… Все чисто, – вона запитально глянула на Патріка, в очікуванні подальших інструкцій.


– Не думаю, що в інтересах Догерті записувати на відео шури-мури з Патріотами, тож готовий битися об заклад, з камерами проблем не буде, – докинув Орфей, ліниво протираючи рукавом лезо своєї сокири.


Іва підозріло звузила очі:


– А якщо ти помиляєшся?


– Тоді, користуючись нагодою, передаю привіт мамі, татові, братові Озу, якому зверну шию, якщо він вгробить мій байк, – хмикнув Орфей, привітно помахавши рукою туди, де, на його думку, повинні були знаходитися замасковані камери.


Постоявши хвилину в роздумах, Патрік сказав:


– Давайте так: швидко оглянемо тут все. Якщо Кука ніде немає, і нічого підозрілого не шастає коридорами – повертаємося назад. Виходимо по одному: Софі, ти за мною, далі Орфей, Іва і Зак. Будьте на поготові.


Софі востаннє глянула у вікно на місто, і покинула кабінет. Довгі коридори, змінюючи одне одного, тяглися нескінченно довго. М’які килими заглушували кроки, а приглушене світло дозволяло триматись в тіні. Більшість дверей були зачинені, що не полегшувало завдання мисливцям – вони могли пропустити щось важливе. Оглянувши поверх, вони зупинилися в кінці останнього коридору, біля дверей ліфту. Орфей, покрутившись на місці, машинально натиснув на кнопку виклику.


– Ідіот, – процідив крізь зуби Захарія, схопивши Орфея за комір, – уяви, як здивувалися патрульні ловці на вході внизу, коли ліфт сам по собі рушив на верхній поверх.


– Службові сходи! Службові сходи, довбень, – злісно прошипіла Іва, заїхавши Орфею у плече.


– Ай…Чого ж відразу битися? Я випадково… Автоматично натиснув… – винувато озвався Орфей.


Патрік глибоко вдихнув, і потер втомлені розчервонілі очі.


– Фея, краще заткнися і не дратуй мене… Мого терпіння залишилося дуже мало!


Софі підняла руку, привертаючи увагу друзів, і насторожено прислухалась – їй здалося, що з нижніх поверхів долинув шум. Мисливці затамували подих. Шум виявився реальністю, а не витвором уяви, і впевнено наближався – хтось, перемовляючись, поспішав парадними сходами.


– Будь ласка, скажіть, що мені це тільки здається, – дівчина потягнулась за мечем.


Іва розчаровано застогнала.


– Звідки вони там взялися? – прогарчав низький бас.


– Портал! – здавлено видихнув другий голос.


– Кляті Патріоти, завжди пхають носа до чужого проса! Майстри з нас кишки випустять, якщо дізнаються, що ці пронири розгулюють тут без нагляду! – торохтів третій голос. – Затримати їх живими чи мертвими!


– Як я й казав, – Захарія перезирнувся з Патріком в той самий момент, коли ліфт з дзенькотом відчинився.


– Он вони! А ну стійте, паскуди! – заволав високий кремезний чолов’яга, вибігаючи з боку парадних сходів. В його руках зблиснув меч. Це був геть не патрульний ловець, як вони вважали раніше. Він стрімголов кинувся до мисливців, а двоє його напарників з останніх сил старалися не відставати.


Орфей заштовхав Патріка, Софі і Захарію в ліфт.


– Знайдіть голомозого вискочку, а з цими клоунами ми впораємося самі, – він натис на кнопку першого поверху, і вистрибнув з кабінки, метнувшись до Іви.


– Я колись його приб’ю, – Патрік з усіх сил стукнув по зачинених дверях.


Софі тривожно спостерігала за найкращим другом. Захарія мовчав, не знаючи, що сказати. Ліфт плавно рухався вниз… Чотирнадцятий поверх… Тринадцятий… Дванадцятий… Кабінка здригнулася від раптової зупинки.


– Що за чортівня? – ловець вхопився за перила, збитий з ніг новим поштовхом.


Надірваний скрегіт долинув згори, з шахти, і вже наступної миті ліфт каменем полетів вниз. Софі відчула, як залоскотало у шлунку. Крик застряг десь у горлі, і вона тільки міцніше притислась до стінки. На спині виступив холодний піт. Вільне падіння з дванадцятого поверху в металевій коробці – далеко не найкраще проведення часу.


Від неминучої смерті їх врятував запасний трос. Ліфт зупинився так само різко, як і зірвався. Софі відкинуло прямо на Захарію, і вони вдвох впали на підлогу. Патрік теж не зміг встояти і звалився поряд.


– Я прикінчу кожного Патріота, який потрапить мені на очі, – повільно піднімаючись, простогнав мисливець. Зашипівши від болю, він вхопився за забите плече і почав обережно його розтирати.


– Можеш не дякувати, мені подобається бути твоїм матрацом, – здавлено прохрипів Захарія, відкидаючи з обличчя волосся Софі. Вона відсторонилася від нього, перекотившись на підлогу. Кожен м’яз нив від напруження, а в грудях страшенно пекло – здавалося, Софі забула, що таке дихати.


Патрік обережно переступив її, підійшовши до панелі поряд з дверима.


– Прекрасно! Ці кляті лампочки працюють, навіть коли ти летиш до бісової матері… Ми в підвалі… Зак, допоможи відчинити.


Хлопці насилу привідкрили важкі металеві двері, виявивши, що більшу половину виходу перекривала стіна шахти. Внизу утворилась щілина, в яку Софі прошмигнула раніше, ніж хлопці встигли щось сказати.


Назвати місце, де вони опинилися, підвалом, було не зовсім вірно, воно


більше нагадувало склад з численними рядами стелажів, на яких громадилися чаклунські знаряддя, старовинні сувої і моторошні знаряддя тортур, більшості з яких Софі не змогла придумати застосування.


– Нагадай-но мені, чия це була ідея попхатися в портал? – Захарія останнім виліз із ліфту.


Патрік вимучено посміхнувся:


– Моя… Але звідки ж я знав, що ви погодитесь.


Софі підійшла до масивного дерев’яного столу, і вихопила перший-ліпший сувій. Окрім пентаграм та потворних малюнків, вона не зрозуміла ані слова – все було написано незнайомою їй мовою. Тексти, скоріше за все, були віршами, принаймні, візуально вони були записані у віршованій формі.


– Майстри, – прошепотіла вона, йдучи вздовж рядів. Розгледівши обрис дверей в кінці приміщення, дівчина й не думала зупинятися. – Хто такі ці Майстри? – питання було адресовано ловцю, який, на відміну від мисливців, був куди більш проінформований щодо маячні, в яку їх втягнув міністр.


– Уявлення немаю, – Захарія стенув плечима. – Якщо вони знайшли книгу Семаеля, і змогли її прочитати – це не явно не звичайні демони… Ну, принаймні, вони не з Дна.


– Та що ти можеш знати про Дно? – фиркнула Софі.


– Ти недооцінюєш ловців. Те, що ми не випендрюємося, як круті мисливці за головами, не означає, що ми нічого не знаємо!


– Невдала компанія для таких коментарів, Зак, – насупившись, нагадав Патрік.


Софі тим часом прочинила двері і завмерла на порозі, не наважуючись зробити перший крок – попереду була цілковита темрява. Дівчина з острахом злегка висунулася і провела рукою по стіні, намагаючись намацати вимикач, але нічого подібного й близько не знайшла.


Патрік, відсунувши її, визирнув у пітьму:


– Це єдиний вихід звідси. І він мені зовсім не подобається…


– Давайте спробуємо, – Захарія хотів було першим пройти, але Софі не пустила його.


– Ми ж не знаємо, що там… Може, пошукаємо ліхтар?


Ловець зміряв її здивованим поглядом.


– Тільки не кажи, що ти боїшся темряви, – сказав він зі звичною усмішкою.


– Ні. Краще подумай, що може в ній ховається. Або хто… – Дівчина на мить замовкла, і сковтнувши, додала. – Наче ти не боїшся ось так, наосліп, йти невідомо куди...


Захарія потягнувся за мечем зі словами:


– Я що, по-твоєму, схожий на ідіота, який нічого не боїться?


– Ну, як тобі сказати…


Патрік дістав зброю.


– Так… Йдемо повільно. Дуже повільно! – сказав він і ступив уперед.


– Софі, дай руку, – ловець простягнув долоню.


– Це не обов’язково.


– Впевнений, ти помиляєшся.


– Та невже?


– Пітьма тривожить тебе, хоч ти й намагаєшся це приховати. Я можу допомогти…


Софі співчутливо глянула на нього.


– Ти в ліфті головою не забився? Плетеш бозна-що.


– Ей! Мені ще довго вас тут чекати? – роздратовано покликав Патрік. Софі міцніше стиснула зброю, і зникла у темряві.


Крок за кроком вперед – і світло з прочинених дверей все більше перетворювалося на маленьку цятку. Непроглядна темінь тиснула з усіх боків, немов прилипаючи до тіла. В повітрі повис важкий запах сирості. Софі не чула нічого, окрім власного дихання і прискореного серцебиття. Патрік повинен був бути попереду, на відстані витягнутої руки, але її пальці ловили лише повітря.


– Софі, ти як? – почувся поблизу голос Захарії.


– Прекрасно.


– Брешеш.


– Заткнися.


У темряві зникало відчуття часу, простору і реальності загалом. Дівчина, скільки не озиралася, вже не змогла знайти навіть натяку на кімнату, з якої вони прийшли – тепер можна було тинятися тут, доки не виб’єшся з сил, так і не знайшовши виходу.


– Патрік? – тихо покликала вона.


– Я тут, Софі, я тут. – пролунав його голос зліва. – Продовжуй йти зі мною.


Ловець хмикнув і почав насвистувати якусь мелодію. Дівчина прислухалася, і зненацька зупинилася. Зак налетів на неї, і чортихнувшись, замовк.


– Що це за пісня? – видихнула вона. – Я вже чула її раніше.


– Ти ніде не могла її чути, я щойно її вигадав.


– Хочеш сказати, що я брешу?


– Я цього не говорив. Рухайся, давай, а то загубишся, – хлопець легенько підштовхнув її вперед. Далі він ішов, не промовляючи ні звуку.


Раптом Патрік за щось перечепився і тихо вилаявся. Софі все частіше здавалося, що вона чує звуки схожі на шорох чи навіть сичання. Фантазія погрожувала розігратися не на жарт, якщо вони в скорому часі не виберуться звідси.


– Не хочу здіймати паніки, – напружено пробурмотів ловець, – але мене вже давно не покидає відчуття, що ми тут не самі…


– Як і мене, – похмуро докинув Патрік. – Заждіть! Тут стіна! Нарешті! Якщо рухатимемося вздовж неї, можливо, знайдемо двері.


Софі торкнулася холодного каменю, і, зробивши кілька кроків, зупинилася, мов вкопана. Тепер вона виразно чула сичання. Глибоко вдихнувши, вона поспішила за Патріком. Вони ступали обережно, намагаючись не привертати уваги того, що було в темряві, а в ній однозначно щось було.


– Стійте… Я тут намацав щось схоже на вмикач, – прошепотів Патрік.


Захарія тихо зітхнув:


– Навряд чи я хочу бачити те, що тут шипить…


– Вмикай, давай, – сказала Софі, приготувавшись до найгіршого.


Слабке світло засліпило їх звиклі до темряви очі з силою десятків прожекторів. Дівчина довго мружилась, поки, нарешті, змогла роздивитися те, що воліла б ніколи не бачити. Вони були у підземній паркувальній зоні для службових автомобілів. І вся ця парковка кишіла Нагами. Великі чудовиська – напівлюди-напівзмії – були повсюди, вони спали цілими кодлами, переплітаючись хвостами і тулячись один до одного.


Софі відчула, як підгинаються ноги, і оперлася на стіну. Їм дивом вдалося пройти, не наступивши на когось з цих монстрів. Але тепер світло виривало тварюк від сну, і вони жвавішали, принюхуючись до запаху гостей.


Патрік зблід, а Захарія тихо вилаятися. Всього в декількох кроках від мисливців височіли металеві ворота, які перекривали в'їзд на парковку. Очевидно, вони повинні були відчинятися з диспетчерської кабінки, що розмістилася поряд. Софі стрімголов кинулася туди, але двері були зачинені. Гарячково потрусивши ручку, вона побігла до крихітного віконця і вибила скло. Засунувши руку по саме плече, мисливиця порізалась, але так і не змогла дотягнутися до пульту керування дверима. З лайкою вона в два стрибки повернулася до друзів.


– Я так розумію, біжимо назад? – Захарія крутнув меч у руці, спостерігаючи, як Наги зачудовано витріщалися на трійцю, вочевидь, вирішуючи – напасти прямо зараз, чи почекати кілька секунд, поки прокинеться решту родичів.


Патрік витер спітніле чоло.


– Там немає виходу… Там немає клятого виходу!


– Ліфт! – випалила Софі перше, що спало на думку.


– Якщо ви забули наш фантастичний політ, то поспішу нагадати – ліфт зламаний, – сухо сказав ловець.


– Заждіть! В кабіні ж є люк в шахту! – застогнав Патрік. – А в шахті повинна бути драбина! Ми виберемося по ній…


Захарія роздратовано зиркнув на мисливця:


– І чому ти про це згадав тільки зараз?


– Тому що я бовдур!


– Важко не погодитися…


Наги загрозливо шипіли, похитуючи потворними головам на довгих шиях, повільно наближаючись до мисливців. Шипіння, яке він видавав, явно складалось в слова. Демони щось говорили, і розумій Софі що – це могло б зараз врятувати їм життя. Але відсутність відповіді і присутність зброї в руках монстри сприйняли як виклик.


Десятки людиноподібних змій кинулось вперед. Софі не стала зволікати і зірвалася з місця, адже найкращий захист – це напад. Вона не бачила нічого, окрім лап, зубів і слизьких хвостів довкола себе… Дуже швидко її руки по лікоть були перемащені холодною блакитною кров’ю чудовиськ.


Проткнувши серце одного Нага, Софі не встигла ухилитися від кігтів наступного, які залишили довгий кривавий слід у неї на шиї. Дівчина відсахнулася, затиснувши рану рукою, але тут її з легкістю підхопили потворні лапи і жбурнули на лобове скло фургону, припаркованого неподалік. Скло вкрилося сіткою тріщин. Софі відчула, як з неї вибило дух... Нестерпний біль розійшовся по тілу сотнями дрібних голок. Повітря вперто відмовлявся наповнювати легені. Взявши себе в руки, дівчина поспіхом видерлася на дах автівки. Ноги тремтіли, але вона, все ж, підвелася. Наги все щільніше зводили коло, в центрі якого, пліч-о-пліч, билися Патрік і Захарія... Такими темпами вони не виберуться звідси. Ситуація вимагала втечі, а не боротьби.


Мисливиця зрубала ще кілька голів і не встигла обернутися, як чергова тварюка стрибнула на неї зі спини. Софі, викрутившись в пазуристих лапах, завалилась на землю. Щосили намагаючись тримати отруйну пащу подалі від свого горла, вона борсалася, притиснута Нагом, відчайдушно відштовхуючи зубасту щелепу і штовхаючи лускате туловище. Смердюча слина бризкала в обличчя, міцні лапи вдавлювали її в землю – довелося докласти чималих зусиль, відштовхнути цю тушу і, різко вскочивши, встромити тварюці лезо поміж очі.


Відчувши металевий присмак крові у роті, Софі сплюнула, витерши губи об край кофтини, яка дивним чином ще не була перемащена блакитною гидотою. Похитнувшись від раптового запаморочення, вона відчувала, як піднімається температура… Невчасно. Зовсім невчасно.


В очах потемніло, поки дівчина витягувала меч з нерухомого тіла під ногами. Що відбувалося далі, вона пам’ятала лише короткими уривками. Крики, багато криків… Меч, наче став продовженням її самої… Шиплячі Наги довкола… Хтось підпалив диспетчерську кабінку… Здивовані обличчя хлопців, якщо не сказати ошелешені… І жар – від неї пашіло жаром… А потім вони кудись бігли, бігли, не зупиняючись і тримаючись за руки…


Отямилась Софі від гучного удару, з яким Патрік закрив люк, і, озирнувшись, вона з подивом виявила, що вони втрьох вже стоять на кабіні, в шахті ліфту. Захарія схопив її за руку, розвернувши обличчям до себе.


– А тобі дісталося, – він обережно відтягнув комірець, розглядаючи її рану. Хоча, судячи з вигляду обох хлопців, їм дісталося не менше, якщо не більше.


– Софі, поглянь на мене, – Патрік був не на жарт стривоженим. – Скажи, що з тобою все гаразд.


– Зі мною все гаразд… Мабуть… Я не пам’ятаю… А як ми вибралися?


Ловець перезирнувся з Патріком, і, посміхаючись, сказав:


– Нагадай мені наступного разу, більше ніколи її не злити.


– Софі, – знову покликав найкращий друг, але вона не слухала. Тільки зараз вона відчула запах горілої плоті, який витав у повітрі.


– Там щось горить… Що горить? – дівчина розгублено запустила долоні у волосся, забувши про брудні руки.


– Захарія якимсь чином примудрився пошкодити панель в диспетчерській – відбулося коротке замикання, і декілька Нагів зайнялись. – Патрік старався говорити заспокійливим тоном, наче розмовляв з семирічною дівчинкою, яка вже однією ногою була на межі грандіозної істерики.


– Але він не підходив до дисп… – почала Софі, але ловець перебив її, голосно фиркнувши:


– Якщо б я знав, що ти за мною спостерігаєш – старався б виглядати привабливіше, вбиваючи цих персонажів з моїх майбутніх нічних жахіть.


Патрік обережно обняв подругу:


– Нам тепер потрібно знайти не тільки Кука, але й Орфея з Івою… До речі, Зак, як в нас там з часом?


Ловець глянув на годинник в себе на руці.


– А біс його знає… Зупинився! – він перевів погляд, з цікавістю спостерігаючи за обіймами, і уїдливо сказав. – Це все, звісно, дуже мило… І я б навіть залишив вас на самоті, але нам варто якомога скоріше забиратися звідси. Тож прошу, – з фальшивою ввічливістю він жестом вказав на металеву драбину, яка здіймалася по стіні шахти.


Патрік кивнув, відпустивши подругу. Ще раз впевнившись, що з нею все гаразд, хлопець поліз вгору. Захарія не поспішав. Пропустивши Софі перед собою, він всміхнувся, тихо прошепотівши їй на вухо:


– Все одно ти будеш зі мною.


17. Пісня Світла і Темряви


Дертися по драбині на двадцятий поверх виявилося вкрай виснажливою справою. Запаморочення все ще не перестало мучити Софі, і тому їй доводилося час від часу зупинятися, щоб перевести подих. Хлопці поставилися до цього з розумінням і не підганяли її, хоча в їхній ситуації не завадило б поквапитися.


– Сподіваюся, хоч Іва з Орфеєм не примудрились вляпатися в якісь неприємності, – захекавшись, промовив Патрік.


Софі видихнула:


– Ти хоч віриш в те, що говориш? Більше того, знаючи Орфея…


– На жаль, ні…


– Вони, в будь-якому випадку, чули, що ліфт зірвався вниз, і впевнений, пішли шукати нас, – прохрипів внизу Захарія.


– Це мене й лякає, – просопів Патрік, не припиняючись лізти вгору. – О! Я бачу вихід! Залишилось зовсім трохи!


Софі знову зупинилась, важко дихаючи. В роті пересохло, від чого язик ледь ворушився.


– Охоронці говорили про Майстрів… Як ви думаєте, вони десь тут, в резиденції? – запитала вона, притулившись спітнілим чолом до міцно стиснутих долоней, якими вже вхопилась за наступний поручень.


– Я в цьому впевнений, – відповів Захарія. – І якщо вони ще не дізналися про нас, то, без сумніву, скоро дізнаються і натравлять цілу армію демонів… Софі, я не хочу здатися грубим, але, може, поговоримо про це, стоячи обома ногами на твердій поверхні? Розмовляти в повітрі, на висоті декількох десятків метрів, якось мені не до душі.


Дівчина прикусила нижню губу і мовчки продовжила підніматися. Нарешті, драбина закінчилася, і Софі, застогнавши від полегшення, розляглася на бетонній підлозі. Патрік трохи відсунув її і подав руку Захарії. Як виявилося, шахта ліфту виходила на технічний ярус, розташований між двадцятим поверхом та дахом будівлі. Стеля тут була доволі низько, і хлопцям довелося пригнутися.


– То от що означає – бути мисливцем, – ловець витер обличчя. – З вами не занудьгуєш.


Патрік кивнув.


– Це точно…Софі, ти як? Жива?


– Ти пам’ятаєш позаминулорічний весняний фестиваль в Калаврії? – прохрипіла вона у відповідь.


– Ще б я його не пам'ятав, – посміхнувся Патрік. – Та й декілька сотень людей пригадають тебе і Орфея, зустрівши десь посеред вулиці.


– Ну, от тобі і відповідь…


– Про що це ви? – Захарія не розуміючи, переводив погляд між мисливцями.


Патрік уважно спостерігав за подругою, поки вона мученицьки довго піднімалася на ноги і намагалася хоч трохи відтерти брудні руки. Поглянь Софі на нього в цей момент, вона б помітила, що його погляд змінився, з’явилося в ньому щось нове, чого раніше ніколи не було. Щось, чому він не дозволяв раніше бути.


– Скажемо так, – мисливець провів рукою по волоссю, збираючи пасма, які вибилися з хвостика, – Софі з Феєю – далеко не краща компанія, якщо хочеш мирно провести час за чаюванням з фарфоровими горнятками, печеньками та світськими розмовами. Коли ці двоє на фестивалі розійшлися на всю котушку, то привернули до себе уваги не менше, ніж палаюча сцена, яку вони самі і підпалили через те, що Орфею заборонили співати в нічному караоке.


Ловець розуміюче кивнув.


– О, я чув ці крики! Він жахливий!


– От-от… Вони рознесли половину наметового містечка, загубили Кука і не спромоглися пояснити де. Вже потім, над ранок я знайшов його прив’язаного до дерева, недалеко від сміттєзвалища. Бідолаха кілька годин поспіль відбивався від зграї єнотів!


Захарія розсміявся чистим дзвінким сміхом.


– І ось до чого я веду, – продовжив Патрік з легкою насмішкою в голосі, – Софі настільки втомилася після цього хуліганства і трощення всього підряд, що наступні два дні проспала в мене вдома, погрожуючи смертельною розправою всім, хто посміє її потривожити.


Софі ледь стрималася, щоб не бовкнути, що ідея з підпалом сцени належала Гаррі. І Кука вони не губили, просто Орфею сліпило очі відблиском прожекторів на лисині товариша – принаймні, на той момент, це пояснення видавалося цілком обґрунтованим. Дівчина лише безневинно стенула плечима і, пригнувшись, попрямувала вперед.


Покинувши запилюжений технічний ярус, вони повернулися на той поверх, де залишилися їхні друзі, але знайшли там тільки тіла охоронців. Мисливці без зайвих перешкод оглядали кабінет за кабінетом, але повсюди було порожньо, і це тривожило їх більше, аніж будь тут по десятку демонів-хамелеонів в кожній кімнаті. Нарешті, вони підійшли до великих різьблених дверей. Патрік жестом звелів не рухатися. Дістаючи меч, Софі прислухалася – в кімнаті хтось розмовляв. Дівчина підступила до дверей, обережно взялася за ручку, і, затамувавши подих, потягнула їх на себе. Міліметр за міліметром вона відчиняла їх, поки не утворилася щілина, якої вистачило для того, щоб вони втрьох змогли щось роздивитися.


Як виявилося, двері вели у великий, пишно прикрашений зал, посеред якого стояв величезний масивний стіл. Навколо нього, згорбившись в кріслах, завмерли вісім фігур – дві жінки і шестеро чоловіків, вік яких складно було визначити з першого погляду. Вони були одягнені в досить дивні чорні костюми хитромудрого крою з міцної блискучої тканини. Здалеку здавалося, що це люди, але варто було одному з них показати своє обличчя, і Софі впевнилася, що це зовсім не так.


Уздовж стіни, вишикувавшись в ряд, несли варту Наги, одягнені в золоті обладунки, з мечами в лапах.


– Ми майже готові, Самсон, – промовила одна з жінок. Її голос прозвучав, як солодка отрута. Праве око закривала чорна пов’язка. Багряно-червоне волосся, хвилями спадало їй на плечі, тільки підкреслюючи надзвичайно бліду шкіру і гострі риси обличчя. Своєю холодною красою вона нагадувала Софі Естель.


– Якісь три нещасні сторінки, а ми не можемо їх прочитати, – сухо відповів чоловік з чорними очима, що здавались на обличчі глибокими дірками. Очевидно, це і був Самсон. Софі відзначила дивний заплутаний візерунок, який починався у нього на чолі, тонкими лініями переходив на скроні, з них на шию, і зникав під комірцем. У Патріотів, яких мисливці зустріли в парку, знаки були інші. – Це просто сміховинно!


– Ми витратили занадто багато часу, щоб розтлумачити писання про Одвічних, – відповіла йому жінка східної зовнішності з розкосими очима. Її, як виявилося згодом, звали Адельруна. Вона ліниво гралася з великим павуком, дозволяючи йому бігати по своїх руках. – Вартові дізналися про нас – і це дещо ускладнює ситуацію, але в кінцевому результаті це не має особливого значення. Вони кинулися шукати Вогонь, залишивши пошуки Пензеля та Рукавиць на потім. Нехай знайдуть – це тільки полегшить наше завдання. Їхня дурість нам на руку. Адже варто знайти ці дві іграшки, і ми готові починати штурм Сутінкових Воріт. До того ж скільки можна ламати цю комедію?.. Мені потрібно розважитися!


Самсон кивнув, замислено потираючи підборіддя.


– Зосередимося на Пензлі Хоула – без нього не знайти вхід, а про Рукавиці подбають Патріоти, чи як там себе називають ці кретини. Скільки часу знадобиться, щоб прочитати все до кінця? – він запитально глянув на чоловіка, який сидів спиною до дверей.


– Важко сказати… Семаель велів Соломону закодувати останні сторінки, щоб вберегти таємниці Небес від злих сил і темних намірів. Хтозна, що спало на думку старому пройдисвіту! Та й те, що ми змогли прочитати, більше схоже на якусь тарабарщину.


– На нашому боці всі демони пекла, і навіть більше, – вдоволено кивнув темношкірий чолов’яга з довгим посохом в руці. – Знайдемо Пензель, а решту Воріт просто зламаємо.


Адельруна невдоволено похитала головою.


– Цього не достатньо, щоб кинути виклик Вартовим… Я маю на увазі всіх Вартових, включно з Одвічними. Але якщо Гримуар може дати владу над Ангелами, то чому ми всі сидимо тут, замість того, щоб працювати над текстом? Тим паче, Леонард вже засвітився серед наших, в лігві цих Патріотів, і він явно щось задумав… Нам варто було відправити в цей їхній клуб Догерті. Я не довіряю Мортему – тип, який відрікся від своїх принципів задля служби нам з розрахунком на власну вигоду, з такою ж легкістю може зрадити і нас.


– Виключено, – сказав чоловік, який сидів спиною до мисливців. – Леонард спалить там все до бісової матерці, якщо зрозуміє, що саме завдяки такій милій Роуз ми не тільки дізналися про них, але й заволоділи одним Абсолютним Елементом. Плюс, це одразу б спричинило масу непотрібних чуток серед смертних… Тільки подумати, сама пані президент серед Патріотів! Та до них почали б стікатися усі, кому не лінь – лише б стати одним із членів братства. Ми можемо вступити в бій, якщо Вартові зроблять перший крок, але це не матиме сенсу, якщо у нас не буде решти Елементів.


Жінка з червоними волоссям раптом голосно зареготала, чим привернула до себе здивовані погляди присутніх, і так само несподівано замовкла, винувато посміхнувшись.


– Вибачте, ніяк не звикну до людського тіла. У ньому так багато непотрібних емоцій, стільки хаосу. Не зважайте, продовжуйте…


Самсон подався вперед, опершись ліктями на стіл:


– Велтраут! То що ви з Сайком дізналася про Одвічних?


Жінка плавно провела вказівним пальцем по губах, після чого заговорила:


– В книзі сказано, що вони Вартові Четвертих Воріт, які зустрінуть нас одразу, як тільки відкриється замок. Далі вельми заплутано описується їхня сутність, здається, Соломон і сам не підозрював, про що писав… Та що найцікавіше – ми знаємо хто вони! – вона замовкла, витримуючи паузу.


Софі бачила, як всім не терпиться почути відповідь. Майстри схилилися в бік Велтраут, не зводячи з неї погляду. І в цей момент Софі краєм ока вловила тінь, яка всього на долю секунди промайнула за довгою важкою шторою, і так само зненацька зникла, навіть не сколихнувши тканину.


– Там хтось є, – тихо прошепотіла дівчина на вухо Патріку, кивнувши на вікно. Судячи з виразу його обличчя, він, як і Софі, подумав, що це Орфей або Іва.


Велтраут солодко посміхнулася. Обвівши поглядом присутніх, вона клацнула пальцями. Прямо в центрі столу, у світлі іскор з'явилася сирена – дивовижна істота з тілом величезного птаха і жіночою головою. Її золотисті пір'я сяяло, переливаючись сліпучим блиском, а шовковисте волосся розсипалося по спині перламутровими струмочками.


– Співай, золотко, – лагідно звеліла Велтраут, зручніше вмостившись у кріслі.


Софі пробрало жаром – вона згадала, що спів сирени затьмарює чоловічий розум, змушуючи їх божеволіти. Вона поспіхом штовхнула обох хлопців, процідивши крізь зуби так тихо, як тільки могла:


– Чорт, вуха! Затуліть вуха!


Патрік миттєво збагнув, що й до чого, а Захарія, хоч і не розумів, для чого це, сперечатися не став. Софі міцніше притислась до дверей. Сирена покірно розкинула великі крила, і її кришталевий голос розійшовся прекрасним співом серед стін залу:


Дихай спокійно, очі закривай,


Та на цю Темряву довкола не зважай.


Я – Сяйво дня, що в Мороці блука,


падай спокійно – ось моя рука.


Далеких зір Я мерехтіння,


І твоїх мрій я відгоміння.


Крізь Пекло йди за мною вперто,


На варті я Воріт Четвертих.


На біль, мій ангел, не зважай,


Сміливо страх ти відкидай.


Я – Темінь – вісник я покою,


І завжди поруч я з тобою.


Допоки спиш, супутник мій одвічний,


Хай буде тихим сон твій опівнічний.


На варті Четвертих Воріт


Я брат твій вірний сотні літ.


Якщо зі мною ти підеш -


То свою долю віднайдеш.


Ти Неба Благодать і Пекла Полуміння,


Водночас моя кара, і промінь мій спасіння


Душа твоя спокою не знайде...


Але, мій ангел, вся печаль мине!


Біля Третіх Воріт на варті ти палаєш,


Століттями не спиш - все Час оберігаєш.


Я – Сяйво дня, що в Темряві блука,


З тобою завжди поруч буду я


І вірним буду я тобі щокрок


І я не з пекла, хоч я і Морок.


Птаха замовкла, схиливши голову. Софі відчула, як мороз пройшов по шкірі – це ж була та сама пісня, яку вона пам’ятала зі сну! А якщо це був не сон? Та Патрік сказав, що ніхто не співав… Невже він збрехав?


Дівчина видихнула, подавши хлопцям знак, що пісня закінчилася. Вони з полегшенням забрали руки від вух і підсунулися поближче до дверей. В залі повисла тиша. Самсон здивовано дивився на Велтраут, чекаючи підтверження почутому.


– Так, ми недооцінили Одвічних, – кивнула вона, – ми припускали, що це всього-навсього чергові дрібниці на шляху до Вартових та Імені. Але це дещо серйозніше. Це Світло і Темрява, у своїх первинних подобах. От чому у нас нічого не складається: в грі за Час є третя сторона, і це вони заховали Абсолютний Елемент Вогню і від нас, і від Вартових.


– Що? Від Вартових? – Адельруна здивовано вигнула брову. – Я думала, вони за одне!


– Теоретично – так, практично – у Одвічних свої правила, і чим скоріше ми дізнаємося їх, тим краще для нас.


Самсон кашлянув, прочистивши горло.


– І правда, що може бути одвічніше, аніж темрява та світло. І вони могли так само заховати решту Елементів. Чому саме Вогонь? Він ж навіть не відчинає жодних Воріт – тільки охороняє. З їхнього боку, розумініше було б знайти і оберігати Пензель. Не відшукавши вхід, ні в кого немає шансів потрапити до Сутінкових Воріт.


– Цілком логічно, – погодилася Адельруна, погладжуючи павука. – Якщо Вогонь захований у людській подобі, то і вони повинні бути десь поряд з ним.


– В цьому я не сумніваюсь, – Велтраут висмикнула пір’їну з хвоста сирени, і взялася водити ним по столі. – Вони будуть поряд, будуть… Якщо не обидва, то хтось один точно. Боюся, тут зіграли свою роль слабкості, притаманні людській подобі. Соломон пише, що для того, щоб розбудити Вогонь – потрібно або прочитати Літеру, або ж поранити тіло одним цікавим ножем – що в обох випадках означає смерть. Енергія рватиметься назовні, і Леонард швидко її знайде. Одвічні не дозволять цього зробити, ані нам, ані Вартовим… Принаймні, досі вони довго протримались.


Чоловік з посохом важко зітхнув.


– Їхні людські подоби пам'ятають, хто вони насправді?


– Хороше запитання, Сайк, – погодився Самсон. – Якщо вони нічого не пам’ятають, то й впоратися з ними буде простіше.


Адельруна підкотила очі.


– Не верзіть дурниць! Вони повинні пам’ятати. Інакше, це повна катастрофа – шукати голку в копиці сіна!


– Ну, не зовсім голку, – вишкірилась Велтраут. Її однозначно тішило те, що вона знає більше інших Майстрів. – Вони позначені. Знак Циклу зображений на їхніх тілах, і тягнеться від серця до лівого плеча… А Вогонь – він буде з ними.


– То про який ніж ти говорла? – нагадав чоловік, спина якого тепер затуляла Софі ту частину вікна, де хтось зачаївся за шторою.


Велтраут глянула на сирену.


– Ну, давай, дурна курко, чого чекаєш?


Птаха видала звук, сповнений глибокого відчаю. Софі з острахом подумала, чи не почне вона зараз знову співати. Але ні, сирена вдруге розправила крила і почала нашіптувати щось незнайомою мовою. Здавалося, кожне слово приносило їй нестерпні муки – сльози стікали по її обличчі і капали на стіл. Вона говорила все голосніше, все ширше розправляючи крила, і незабаром перейшла на крик.


Меблі в залі затремтіли, замерехтіло світло, шибки задзвеніли. Майстри почали здивовано переглядатися, а павук Альдеруни сховався у хазяйки за коміром. Повітря перед сиреною почало іскритися, і раптом, перед її лапами прямо нізвідки виник довгий зазубрений ніж. На секунду зависнувши в повітрі, він з гучним дзенькотом впав на стіл. Мисливці не могли роздивитися його, але навіть здалеку він виглядав досить химерно. Сирена одразу ж замовкла, її тіло неприродньо вигнулося, почувся хрускіт зламаних кісток, і птаха замертво впала на стіл.


– Терпіти неможу сирен, – мовила Велтраут, відразливо поморщивши носа.


Самсон обережно взяв зброю, розглядаючи її: довге лезо з чорного срібла, розписане дрібним текстом, руків’я інкрустоване прожилками чорного металу – він одразу ж впізнав ритуальний ніж Втрачених – перших демонів, які повстали проти Вартових.


– Але… Як ти його знайшла? – від здивування Адельруна забула про свого павука, який користуючись нагодою, зник в невідомому напрямку. – Я думала, Димитрій знищив усі ножі…


– Як бачиш, ти помилялася, – Велтраут криво посміхнулась. – Хто шукає – той завжди знайде, чи як там говорять ці… – Вона не договорила. З блискавичною швидкістю з-за штори вистрибнула тінь, і, перш ніж хтось зрозумів, що відбувається – вихопила ніж з рук Самсона.


Мисливці затамували подих. Обличчя невідомого було приховане за маскою, а сам він був з голови до ніг одягнений у чорне. Крутнувшись на місці і ухиляючись від Нагів, таємничий незнайомець кинувся в бік дверей. Майстри вскочили на ноги, а вже наступної миті зал кишів відьмами, хамелеонами та потворними демонами, яких Софі не доводилося бачити раніше. І всі ці поріддя пекла ринулися вслід за втікачем.


Патрік схопив подругу за руку, відтягнувши від дверей.


– Саме час вшиватися, – крикнув він, тягнучи за собою Софі. Захарія щось сказав незнайомою мовою, і теж зірвався з місця, наздоганяючи друзів.


– Хотів би я знати, хто цей тип в масці, – на видиху пробелькотів ловець. Не зупиняючись, він перекинув вазон, наче це хоч якось могло зупинити монстрів.


– Можемо спитати, – Софі різко зупинилася і обернулася, та незнайомця й слід прохолов, а ось картина, яку вона побачила, добряче її злякала. Такого розмаїття пекельних тварюк в одному місці, вона ще не зустрічала. Прямо в них летіли згустки їдкої слини Йян-ті, і дівчина відстрибнула, не зводячи погляду з відьом, руки яких горіли чорним вогнем. Накладаючи закляття, вони підбиралися все ближче до мисливців. Майстрів не було видно, але їхня присутність відчувалася на фізичному рівні. Софі витерла спітніле чоло. В грудях боліло, наче хтось тиснув коліном на ребра.


Коридор був затісний для страховиськ, і вони навперебій рвались дістатися до здобичі. Мисливцям довелося відступати спиною вперед. Софі відбивалася від шестилапого демона, який увесь час намагався вжалити її своїм довжелезним язиком. Патрік ледь викрутився з лап Нага, а Захарія саме прикінчив свого двійника-хамелеона.


– Я тут дещо згадав, – прокричав ловець, – Службові сходи в іншому кінці коридору… Нас заганяють в глухий кут!


Софі підстрибнула, і, відштовхнувшись однією ногою від стіни, іншою з’їздила по пиці тварюці, яка нагадувала косміта.


– Тільки й чекала, поки хтось це скаже! – уїдливо фиркнула вона, приземлившись поряд з хлопцем.


Тим часом Патрік вихопив з-за поясу ніж і метнув його в голову одній із відьом.


– Сюди, – скомандував він, прочинивши двері одного з кабінетів. Софі і Захарія застрибнули всередину вслід за ним.


Вони поспіхом забарикадували вхід всім, чим тільки змогли, з надією, що це дозволить виграти декілька хвилин, щоб вирішити, що робити далі. Кабінет належав якомусь Дж. Бардо, принаймні, так повідомляла табличка на столі, на який видерлась Софі. Посмикавши решітку вентиляційної шахти, вона впевнилася, що та була намертво прикручений до стелі, і вилаявшись, зістрибнула на підлогу.


– Глухо, – сказала вона, глянувши на Патріка. Хлопець з тривогою озирнувся на двері, які раз за разом здригалися від потужних ударів з коридору.


– Зате тут є балкон! – натхненно повідомив Захарія, відкриваючи скляні двері.


– Зате тут сімнадцятий поверх, – поспішила нагадати Софі, перегнувшись через перила балкону. Гроза надворі не припинялася. Яскрава сітка блискавок пронизала чорне, як смола небо, за якими пролунав такий удар грому, немов небеса збиралися ось-ось впасти на землю.


– Ей! Бенсон! – прозвучав крізь гуркіт грому радісний крик. Софі здивовано глянула вгору, і дуже зраділа, коли поверхом вище побачила Орфея, який вистромив голову крізь прочинене вікно. – Я вже було злякався, що вгробив вас, посадивши в той триклятий ліфт, – заусміхався він.


– Нам не вдалось знайти Кука! –з’явилась поряд з ним Іва. – І до вас не пробратися – поверх кишить демонами!


Патрік підійшов до Софі. Мигцем глянувши нагору і махнувши товаришам рукою, він тихо сказав:


– Двері не витримають, вони вже тріщинами пішли. Тварюки от-от дістануться до нас…


– Чорт!


Орфей ще більше висунувся під дощ, спершись руками на невеликий виступ за вікном.


– Недалеко від вас є пара виступів і карниз! – прокричав він. – Ви зможете підійнятися сюди?!


– О так, звісно, – роздратовано просичав Захарія, зрозумівши, що пропонує Орфей, – тут ще й станцювати місця вистачить!


– Фея, ти що, хочеш спробувати нас вбити за сьогодні вже вдруге? – втрутився Патрік. – Через дощ все сковзьке! Як, по-твоєму, ми повинні це зробити?!


– Старий, ми про це хіба думаємо? – волав Орфей. – Ми діємо за звичною схемою: спершу ліземо в неприємності – а розгрібати будемо потім!


– Фея, не для цієї ситуації, – відповів Патрік.


Іва щось прокричала, але її заглушило гарчання демонів, які вже пробили діру в міцних дубових дверях.


– Схоже, сьогодні ще один «не наш день», – Захарія відкинув з очей мокре волосся. – Відійди, Софі, – ловець виліз на перила.


– Не будь ідіотом! – вона хотіла схопити його за сорочку, але Патрік не дозволив, втримавши подругу на місці. – Відпусти! Він же розіб’ється!


І перш, ніж мисливець встиг щось відповісти, Зак перестрибнув на виступ. Софі спостерігала за ним, відчуваючи, як від напруги звело кожен м'яз. Міцно притиснувшись до стінки, хлопець якийсь час не рухався, а потім в два стрибки опинився на карнизі. Він прокричав щось Орфею, той ствердно кивнув і до половини висунувся, простягнувши руку. Іва зробила те ж саме. Ловець глянув вниз і, зітхнувши, підстрибнув. Мисливці спіймали його і затягнули всередину.


Софі полегшено видихнула. В кімнаті почулося шипіння – на дверях з’явилися нові дірки від слини Йян-ті.


– Тепер ти, – Патрік зачинив двері на балкон. Його схвильоване обличчя стало білим як папір. – Тільки не впади… – Додав він, міцно обнявши дівчину. Вона востаннє глянула на нього, і залізла на перила.


Дивитися, як перебирався Захарія, було страшно, але робити це самій виявилося ще страшніше. Діставшись до першого виступу, Софі ледь втрималася, щоб не звалитися. Мокрі руки увесь час зісковзували зі стіни, ноги зрадницьки тремтіли, а краплі дощу заливали очі. Щоб дістатись до карнизу, їй довелося прийняти думку про падіння і просто стрибнути. Приземлившись на самісінький край, вона відчула, як її тягне вниз. Балансуючи на краю, дівчина зробила крок вперед, розмахуючи руками... Хлопці щось кричали, але їй зараз було не до них. Вона крок за кроком наближалася до того місця, звідки стрибав Зак. Відчуваючи, що ноги зісковзують, вона заплющила очі, зробила глибокий вдих і відштовхнулася від карнизу. Доля секунди, здавалося, розтягнулася на кілька годин, і все життя встигло промайнути перед очима Софі, перш ніж вона відчула, як Орфей міцно схопив її за лікоть. Насилу розплющивши очі, вона подивилася вниз, і тихо зойкнула. Її ноги вільно бовталися в повітрі, а десь далеко внизу миготіли вогники фар проїжджих автомобілів.


– Бенсон! Тобі подобається отак висіти? Чи ти милуєшся столицею? – крізь шум дощу долинув до Софі голос Орфея. Вона задерла голову, і побачила, що він більше ніж по пояс висунувся з вікна, а Іва і захеканий від подорожі по карнизу Захарія тримають його за ноги. Дівчина, зітхнувши з полегшенням, схопила товариша за другу руку.


– Ну ти даєш, ледь втрималась, – сказав Орфей, коли дівчина вже сиділа на підлозі.


– Патрік! Чого ти там стовбичиш?! – прокричав Захарія, повернувшись до підвіконника. Заклавши руки за спину, він з поважним виглядом пройшовся по кімнаті, – якщо поквапитись, звідси ми швидко дістанемося до порталу.


– Ну, тепер його явно охороняють, – сказала Іва, яка сиділа поряд з перехилившимся через підвіконня Орфеєм. Вона знову висунулася, і, простеживши за впевненими кроками Патріка по карнизу, покликала ловця.


Хлопець підійшов і допоміг затягнути мисливця всередину. Опинившись в кімнаті, Патрік одразу ж поспішив зачинити вікно. Бризкаючи отруйною слиною, з балкону по стіні вже повзли пару демонів, схожих на потворну суміш слимака з черв’яком.


– Голомозого тут немає. Ми все обшукали, – віддихавшись, мовив Орфей, – звалюємо звідси, я більше не в настрої тут залишатися! – він взяв зі столу свою сокиру і попрямував до виходу.


– Ми бачили Майстрів, – сказав Захарія, перегнавши його.


– Що? – розчаруванню Орфея не було меж. Він зупинився в дверях, дивлячись на Патріка з Софі мало не зі сльозами в очах. – Чому вам завжди дістається все найцікавіше, а нам лисий придурок? Ви і в ліфті покаталися, і під дощем по стінах дерлись, і на Майстрів помилувалися! Чорт! Ви мені винні! – ображеним голосом додав він, театрально відвернувся і зник в коридорі. Іва підкотила очі, і пішла за ним.


Софі ледь посміхнулася, і зрушила з місця. Що ж, вони дізналися навіть більше, аніж від них сподівався міністр. Пісня, яку вона чула уві сні, все таки існує, і всі пазли по-трохи починають складатися в цілісну картинку. Тільки от яку?..


Несподівано Патрік схопив її за руку, зачинивши двері прямісінько у неї перед носом.


– Що таке? Демони вже тут? – вона потяглася за мечем, спантеличено озираючись. Але зустрівшись поглядом з другом, зупинилася. Те нове і незвичне, що вона до цих пір так і не помітила в його погляді, коли він дивився на неї, змусило її серце пришвидшити ритм.


– Я, як завжди, вибрав найневдаліший момент з усіх можливих невдалих моментів, – сказав мисливець дуже тихо, – але Софі… Я мав зробити це ще дуже і дуже давно…


Патрік зробив крок. Дівчина відступила, але він наближався до неї і не зупинився, доки не притис її до зачинених дверей. Вона хотіла щось сказати, але не могла вимовити ані слова, і тільки беззвучно ворушила губами. Його дихання обпікало, а погляд проникливих очей змушував розчинитися в них, і забути про все на світі. Ще мить – і він торкнувся її пересохлих від хвилювання губ... Поцілунок – спочатку боязкий і ніжний, ставав все більш впевненим... Секунда ступору, і руки Софі обвилися довкола шиї хлопця, міцно обнімаючи його. Серце шалено билося в грудях, погрожуючи проламати ребра, по тілу розливався жар – Софі задихалася від емоцій, які переповнювали її.


Хвилиною пізніше Патрік насилу відірвався від неї. Лагідно тримаючи її обличчя у своїх долонях, він прошепотів:


– Ми поговоримо про це пізніше, гаразд? А зараз, давай виберемося звідси живими, – він поцілував її в чоло, і відійшов. Софі дивилася на нього, ще не до кінця усвідомлюючи, що щойно трапилося, і що перед нею стояв все той ж Патрік.


– Ей! Все гаразд? – Захарія чекав їх біля службових сходів. Дівчина пробубнявила щось незрозуміле, і поспішила до Іви з Орфеєм, які чекали прольотом вище.


Кабінет Роуз Догерті охороняли близько дюжини озброєних людей.


Але коли мисливці увійшли всередину, дуже скоро в живих там залишилися тільки вони.


– Як ви думаєте, ми дуже запізнилися на ці бісові танці? – запитав Орфей, підійшовши до порталу. – У нас з Івою годинники зупинилися…


– Як і в мене, – ловець завмер, опустисвши очі. – Ні-ні-ні… – Хлопець дуже зблід. – Це погано… Це дуже погано! – і більше нічого не пояснюючи, він першим застрибнув у портал.


18. Без паніки


Стіни здригалися від потужних ударів. Крики, вереск і тупіт сотень ніг зливалися в суцільний шум. Захарія щось прокричав, але Софі нічого не могла розчути. Стеля в підвалі ходив ходором, штукатурка сипалася на голови мисливцям, які один за одним з'являлися з порталу.


– Що тут відбувається? – прокричав Орфей і закашлявся, вдихнувши пристойну порцію пилюки.


Ловець спробував відповісти, та його слова втонули в ревінні, схожому на той, з яким, здавалося, можуть відкриватися лише ворота пекла. Хлопець роздратовано махнув рукою, і, переступивши тіла патрульних Патріотів, вибіг з підвалу.


Софі кинулася вслід за ним, тримаючи меч на поготові. Десь вгорі, супроводжуючись брязкотом розбитого скла, прокотилася нова хвиля ударів. Захарія зупинився біля виходу з коридору, чекаючи на мисливців. Коли вони всі зібралися довкола нього, він глибоко вдихнув і сказав так голосно, як тільки міг:


– Нас не було довше, аніж ми думали! Значно довше!


– Що ти хочеш цим сказати? – закричала Софі.


– Через часове викривлення, спричинене переходом крізь портал, у нас всіх зупинилися годинники. Та й сама подорож крізь простір тривала значно довше, кількох секунд, як нам здавалося. – Ловець підхопив Іву, збиту з ніг новим поштовхом. – Боюся, ми прибули, саме тоді, коли ловці почали свою облаву!


– Але це неможливо! – втрутився Патрік, перекрикуючи чийсь нестямний плач за дверима. – Нас не було всього декілька годин!


Захарія заперечно похитав головою:


– Як ти не розумієш… Ми покинули клуб в суботу, близько десятої вечора. Якщо я не помиляюся, нас не було понад добу!


– Ти впевнений? – Софі здивовано вигнула брову.


– А ти можеш ще якось це все пояснити?


– Ох, чорт! – Орфей розгублено потер потилицю.


Іва тільки злякано глянула на друзів і схопилася за голову.


– Кук…


Патрік оперся на стінку і тихо вилаявся. Софі зі співчуттям подивилася на нього. Якщо ти мисливець за головами, то твоє життя ніколи не буде легким, зате воно буде сповнене пригод. Та коли ти капітан Альфи, на твої плечі лягає відповідальність не лише за себе, але й за друзів, за тих, хто стоїть з тобою пліч-о-пліч. Дівчина помітила, як хлопець змарнів. Зараз він виглядав неймовірно втомленим, темно-карі очі здавалися геть чорними, риси обличчя гострішими, а шкіра в тьмяному освітлені коридору видавалася хворобливо-блідою. Витративши хвилину на роздуми, Патрік відчинив двері зі словами:


– Ви знаєте, що робити.


Мисливці розуміюче перезирнулися, і мовчки рушили за ним.


Грандіозний хаос охопив заміський клуб. Піднявшись на перший поверх, друзі наткнулися на зграю дрібних зеленошкірих гоблінів.


Потвори задля розваги ганялися за переляканими мало не до смерті жінками, злісно регочучи і чіпляючись за волосся. Софі з Івою відірвали одного з них від сукні напівпритомної панянки, і пожбурили крізь вціліле вікно, за яким відбувалася справжня різанина між ловцями та Патріотами.


Гобліни були занадто малими, щоб завдати мисливцям значної шкоди, але їх, все ж, було надто багато. Не церемонячись, мисливці пустили в хід зброю. Потвори намагалися атакувати, стрибаючи на голови і дряпаючись, але швидко опинялися на підлозі мертвими. Збагнувши близькість своєї поразки, монстри кинулися врозтіч.


– Ви не поранені? – Захарія опустив меч і присів біля тремтячої дівчини, яка, на думку Софі, встигла раз-другий відключитися, поки вони возилися з зеленошкірою дрібнотою.


– Ні! Не чіпайте мене! Будь ласка… – Схлипуючи, простогнала вона.


– Вам нічого боятись. Я ловець, і тільки хочу вам допомогти. Ви можете розповісти, що тут відбувається?


Дівчина затулила долонями обличчя, зайшовшись новою хвилею ридань. Захарія обняв її за плечі.


– Заспокойтеся, ви вже в безпеці.


– Не йдіть туди! – шморгаючи носом, вона повільно підвелася, опираючись на руку хлопця. – Там повно демонів!


– І що? – байдуже запитав Орфей, забувши, що для звичайних людей зустріч з поріддям пекла не є буденною розвагою.


– Де-мо-нів! – повторила незнайомка по складах, дивлячись на них, як на божевільних.


Орфей тільки хмикнув, крутнувши сокиру в руці.


– Ну, ми теж не плюшеві ведмедики, – сказав він з легкою посмішкою.


Дівчина вирячилася на Орфея з роззявленим ротом. Глибоко вдихнувши, вона хотіла ще щось сказати, але перевівши погляд на коридор, тільки зойкнула і підібравши спідниці, зірвалася з місця.


Софі обернулася, і те, що вона побачила в кінці коридору, змусило її серце злякано стиснутися. До них рухалися величезні монстри, що нагадували помісь мавпи і мамонта. Спираючись на великі передні лапи, демони зносили все на своєму шляху довгими зазубреними бивнями. Між бивнями у них були хоботи, більше схожі на щупальця, якими вони хапали уламки меблів, вазонів, віконних рам і жбурляли в мисливців. Позаду демонів з войовничими криками тупцювали Патріоти, намагаючись протиснутьсь і першими кинутися в бій.


– Ніхто не покине цей триклятий клуб, поки ми не знайдемо Кука, – твердо сказав Патрік. – Живим чи… – Він затнувся, ухилившись від ніжки столу, яка летіла в нього, і мимохідь глянув на подругу. Софі вловила в його погляді відчай.


– Можеш в цьому не сумніватися, – вона кивнула, розправивши плечі і відбивши мечем уламок горщика. – З ним все буде гаразд. Кук один із нас. Він мисливець, а це вже дуже багато означає.


– Правильно, Бенсон, – підтакнув Орфей, – тільки у мене є виключне право ображати цього голомозого дурня. Всі інші нам за це дорого заплатять! – ступивши крок вперед, Орфей підняв сокиру і, оглянувши друзів, кинувся штурмувати чудовиськ.


І знову закипів бій. Повсюди літали уламки меблів, виблискували мечі, і бризкала кров. Софі оточили одразу п’ятеро Патріотів. В бою вони були значно вправніші тих, що стерегли портал, тож перш, ніж розправитися з ними, вона розжилася новими синцями і глибоким порізом на плечі.


Дівчина відстрибнула від бивнів демона, що цілилися в неї, і втрапила до рук двометрового здорованя. Патріот щосили схопив її за волосся, і вдарив обличчям об стіну. З очей бризнули сльози, а в голові задзвеніло від міцного удару. Кремезна долоня металевою хваткою стиснула горло, змушуючи повітря покинути легені. Софі спробувала відбиватися, але Патріот люб’язно з’їздив їй по ребрах, і коли вона притихла, стис горло обома руками. В мить, коли сили вже покидали її тіло, вогкі долоні Патріота зненацька ослабли і громила з гуркотом звалився на підлогу. Софі, відкашлюючись, сповзла по стіні, спостерігаючи, як Іва виймає закривавлене лезо меча зі спини її мучителя.


– Обережніше… Підіймайся … – подруга вже була поряд і обхопила її за талію, допомагаючи втримати рівновагу. Софі безпорадно опершись на неї, відновлювала дихання. Вона так втомилася, що готова була залишитися прямо тут, якщо їй дозволять хоч трохи перепочити. Руки тремтіли, але Софі тільки міцніше стиснула меч, який подала Іва.


– Дякую, далі я сама, – здавлено прохрипіла вона, облизавши пересохлі губи. Іва кивнула і зникла десь між Орфеєм і демонами.


Софі дозволила собі перевести подих на протязі декількох секунд, перш ніж продовжити бій. Недбалим рухом вона всадила меч у скроню дрібному демону з бивнями, який вистрибнув перед нею і озирнулася. В глибині коридору вона побачила Патріка, який відбивався від чоловіка зі знаком на чолі. Софі хотіла кинутися на допомогу, але тут побачила, як Захарія в два стрибки опинився біля її друга і зніс голову Патріотові. Патрік посміхнувся рятівникові і, наблизившись, щось сказав йому на вухо. Деякий час хлопці крадькома перемовлялися, не звертаючи уваги на те, що відбувалося довкола.


Спостерігаючи за ними, Софі не на жарт розізлилася. Вона вже не раз помічала, як Патрік і Захарія про щось перешіптуються. З твердим наміром з'ясувати, що за секрети водяться у цих двох, вона напролом рушила до них, усуваючи кожну тварюку, яка з'являлася на її шляху.


– Ану стій! – несподівано хтось винирнув поряд і схопив її за лікоть. Софі тільки міцніше стиснула зброю в руці. – А-а-а …Ти одна з цих… З Ліги… Вибачай… – винувато кивнув ловець з пишними вусами і озирнувся довкола. Софі лише зараз звернула увагу, що в коридор прибуло міністерське підкріплення. – О, Захарія! – гукнув він, запримітивши хлопця. – Де ви в біса були? Меланта на третьому поверсі, вона місця собі не знаходить! Пожалів би ма...


– Довго розповідати, – урвав його Зак. – Слухай, тут повинен бути ще один хлопець. Його звати Кук і він мисливець…


– Голомозий такий? – чоловік насуплено потер вуса. – Так він нагорі з рештою ловців… Його, здається, тримали в одній із кімнат. Ну, давайте, шуруйте туди, а ми все тут владнаємо.


Впевнившись, що ніхто з мисливців не постраждав і слідує за ним, Захарія пришвидшив темп.


– Розповідай, – Софі порівнялася з ним, користуючись тим, що Патрік відстав, переконуючи в чомусь Орфея.


– Не зрозумів.


– Що ви з Патріком затіваєте?


– Нічого… З чого ти взагалі таке взя…


– Думаєте, я дурепа, так? Чи що я сліпа? Думаєте, я не бачу, як ви перешіптуєтеся в нас за спинами? І всі ці погляди, які кидаєте одне на одного… Що відбувається? – вона зупинилася, перегородивши Заку дорогу. Ловець тільки невдоволено фиркнув, і міцно схопивши її за руку, потягнув за собою.


– Ти вигадуєш якісь нісенітниці, – прошипів він. – Тобі варто відпочити, Софі.


Вони саме звернули в розгромлений зал, який повинен був вивести їх до сходів на другий поверх.


– Навіть не сподівайся, що я тобі повірю… І взагалі, відпусти мене! – мисливиця висмикнула руку. – Ви щось прихо…


– Все гаразд? – Патрік нечутно вималювався по інший бік від Софі. – Мені здалось, ви про щось сперечаєтеся.


Софі розгнівано поглянула на нього.


– О, так! Якраз тебе й не вистачало, – знову завела вона, але тут помітила, що з боку входу на них несуться відьми. – Поговоримо потім! – процідила дівчина, і без вагань кинулася вперед.


Софі була роздратована. Вона сподівалася, що гнів вляжеться, коли вона розправиться з відьмами. Але відьми навколо падали замертво від помахів її меча, а злість так і не відступала. Знову почала підніматися температура, але дівчина вже не звертала на це уваги. Єдине, що їй зараз хотілося дізнатися – про що ж шушукаються ці двоє.


– Ей! Бенсон, пригальмуй! – прошипів Орфей, відтягуючи її в бік дверей. Незважаючи на всі зусилля, відьом у залі ставало все більше. Заклинання летіли в них дощем. Одні боляче обпікали, інші залишали криваві сліди, треті могли зламати кістки. Мисливці вже були на сходах, коли ті дали тріщину під дією чаклунських проклять.


– Чорти б їх побрали, – прошипіла Іва, не встигнувши ухилитися від чергового закляття, яке залишило кривавий слід у неї на стегні. Патрік та Орфей підбігли до неї, і схопили попід руки, допомагаючи піднятися.


Сходи загрозливо затріщали і почали ходити ходором. Мисливці бігли, не зупиняючись, перестрибуючи зім'ятий килим і повалені перилла. Нарешті, вони дісталися до третього поверху і в останній момент застрибнули в коридор, коли сходи за їх спинами зі страхітливим гуркотом завалилися вниз.


Озирнувшись, Софі схопила Захарію за руку і потягнула за собою. Відкривши перші-ліпші двері, вони опинилися в кімнаті, яка ще зовсім недавно була чиїмось номером. Повсюди були розкидані одяг та особисті речі гостей. Перекинувши ногою журнальний столик, вона, роздратовано засопівши, підійшла до Захарії і завмерла, не зводячи з нього очей.


Ловець, ігноруючи її спопеляючий погляд, заклавши руки за спину, пройшовся по кімнаті. Софі напружено стежила за ним. Захарія вийшов на балкон і оперся на перила, оглядаючи задній двір, який став центральним полем бою. Дівчина, насупившись, пішла за ним.


– Захарія, я хочу знати! Захарія! – не вгавала вона, перехилившись через перила і заглядаючи хлопцеві в обличчя.


– Та припини ти… Ми зможемо тут легко спуститися вниз, і зайти з парадного входу. Гвинтові сходи повинні бути ще цілими, – замислено бурмотів він собі під ніс.


Софі рикнула і несподівано перейшла на крик:


– Патрік і ти! Про що ви увесь час перешіптуєтеся?! Я з тобою розмовляю!


Ловець роздратовано засопів, намагаючись повернути самовладання. Софі не зводила з нього погляду. Захарія міцно стиснув перила, аж побіліли кісточки, і дуже тихо сказав:


– Те, що ти кричиш, ще не означає, що я тебе слухаю. Зрозумій, ти надто захоплюєшся і втрачаєш контроль. Тому, він тебе боїться. Боїться, що ти спалиш його і згориш сама. – Він на якусь мить замовк, уважно дивлячись їй у вічі, і додав, – але я ж не боюся…


– Що? – Софі розгублено кліпала очима, не розуміючи, що верзе цей кретин. – Патрік… Він розповідав тобі щось про нас?


Захарія мовчав.


Думки гарячково закрутилися в голові. Повернувшись до кімнати, дівчина розгублено опустилася на спинку дивану. Такий поворот збив її з пантелику. Вона готова була почути, що хлопці таємно замислюють підступний план по захопленні світу, але тільки не особисті одкровення. Тим паче що Захарія не входив в число близьких друзів Патріка. Це Софі була його найкращим другом… І той поцілунок в резиденції президента. Як це розуміти?


Помітивши, що його слова дещо вибили її з колії, Захарія оперся на перила, не відриваючи погляду від Софі.


– Пам’ятаєш нашу угоду? – запитав він.


– Так, але це більше схоже на шантаж.


– Можливо, – юнак посміхнувся, – потанцюй зі мною…


Софі вже геть заплуталася. Помовчавши якусь мить, вона прошепотіла:


– Не кращий час для танців.


– Іншого може й не бути. Ми вже декілька разів могли загинути. Я не хочу втратити можливість використати нашу домовленість. То як?


– І це все? – Софі недовірливо вдивлялася в обличчя хлопця. – Надто просто. У чому підступ?


– В тому, що тобі сподобається. Я прекрасно танцюю, – Захарія підійшов до дівчини і простягнув руку.


Вони плавно рухалися по кімнаті. Софі так занурилася у власні роздуми, що дозволила ловцю вести її, не впираючись і слідуючи обраному ним ритму. Його рука повільно ковзнула вниз по спині, але дівчина не протестувала і тільки міцніше стискала його плече.


Захарія м’яко, але впевнено притулив Софі до себе, зарившись носом у її сплутане волосся. Дівчина, заплющивши очі, поклала голову йому на плече і спокійно зітхнула. Тепло, яке йшло від нього розслаблювало і заспокоювало. Поступово до неї повертався контроль над емоціями, і вона навіть мимоволі посміхнулася, пригорнувшись до хлопця. Захарія неймовірним чином пахнув сонцем.


– Ти тільки граєш роль поганого хлопця, – сказала Софі, злегка відсторонившись.


– Не виключено, – посміхнувся ловець.


– А що, якщо я не люблю поганих хлопців?


– Раджу змиритися, інші варіанти тобі не світять, – він злегка крутнув її, ніжно притягнувши до себе. – Хороші хлопці бояться таких, як ти… Спитай хоча б у Патріка.


Увесь спокій як рукою зняло. Софі відштовхнула хлопця від себе.


– Що? – вона просто не вірила власним вухам. Повернувшись, дівчина рушила геть з кімнати, не бажаючи продовжувати цю розмову. Що за дурня? Якого біса?!


Ловець кинувся за нею і, перестрибнувши диван, перегородив їй дорогу.


Софі спробувала відштовхнути хлопця від дверей.


– Ти просто самовдоволений кретин!


– А ти трохи з привітом… От бачиш, ми подружимся! – не зрушуючи з місця, уїдливо сказав Захарія.


– Відвали!


– І не подумаю!


Софі заричала і без будь-яких попереджень врізала йому по обличчі. Чим більший там буде фінгал – тим краще! Хлопець похитнувся і відступив на два кроки.


– Це третій раз… Софія, я попереджав, – промовив він спокійним і зловісним тоном.


Вже наступної миті, дівчина була притиснута до стіни. Захарія знерухомив її без будь-яких зусиль, наче тільки цим увесь час і займався. Софі намагалася пручатися, але у неї не було жодних шансів вирватися із металевих обіймів ловця.


– А тепер слухай, – його тон не змінився.


– І що? Це все? – вона знову сіпнулася, але з таким ж успіхом вона могла б сіпатися в обіймах удава. – І це все твоє страшне: «Наступного разу я дам здачі, бла-бла-бла»? Не сміши!


– Я й не говорив, що це буде фізично… Я все-таки сильніший, Софі… Ти можеш водитися з хлопцями, можеш вирішувати все бійками, але не зараз! Зараз тобі доведеться вислухати все, що я скажу! Поряд зі мною – ти гориш, а поряд із Патріком – ти не більше крихітної іскри, яку він увесь час намагається загасити. Він боїться тебе так само сильно, як і хоче...


– Не смій! – зашипіла Софі, вириваючись з його рук. Пульс пришвидшився, злість закипала всередині, а температура вперто продовжувала підніматися. – Заткнися, Захарія, інакше я за себе не відповідаю…


– Я тебе не боюся.


– Відпусти!


– Подумай, чому тоді ви не разом? Чому Патрік увесь час тримає тебе на відстані… Бо він боягуз, Софія, він боїться тебе… – Захарія гулко втягнув повітря, і, відпустивши її, відступив вглиб кімнати.


Софі сіла на підлогу, важко дихаючи. Вона не зводила з нього погляду, стежила за ним, як хижак, який запримітив здобич і ось-ось готується напасти. Руки мимоволі стиснулися в кулаки. Вона не відчувала навіть, як нігті вп'ялися в шкіру до крові.


– А тепер давай, – усміхаючись, промовив він, – тепер руйнуй тут все! Гори, Софі, гори…


Двері відчинилися, і на порозі виникли Патрік, Іва та Орфей. Між ними з радісним вигуком протиснувся Кук.


– Ви кращого часу не знайшли, щоб потерев... – Орфей заткнувся на півслові, перевівши погляд з ловця на Софі. – Оу…


– Такою я її ще не бачив, – прошепотів Кук, явно стривожений гнівним виглядом дівчини.


Патрік стурбовано кинувся до подруги:


– Софі? Що тут сталося?


– Забирайтеся! Всі! – закричала вона, і, схопивши меч, вибігла з кімнати.


Софі кудись бігла, не дивлячись під ноги, і не розбираючи дороги. Вона не зупинялась, коли на неї кидалися демони і Патріоти – кілька змахів мечем, і вороги вже лежали на підлозі, потопаючи у власній крові. Від неї віяло жаром, як від багаття, і, здавалося, навіть повітря колихалося довкола, як це буває в спекотний літній день. Гаряче… Як же гаряче… Злість розливалася по тілу, немов отрута, проникаючи в кожну клітину, заповнюючи кожен міліметр свідомості. Їй здавалося, злість замінила їй кров, пульсуючи по венах. Їй хотілося спалити тут все до бісової матері.


«Та як цей козел може таке говорити?! Він нічого не знає про мене! Нічого! І він нічого не знає про Патріка! Він нічого не знає про нас. Та ми знайомі всього декілька днів! Що він взагалі про себе думає?!» – це були останні світлі думки, які закарбувалися у її пам’яті, а далі Софі з гуркотом відчинила вхід на задній двір, де вже вели нерівний бій ловці. Температура піднялася ще вище, голова йшла обертом, а в очах потемніло. Софі міцніше стиснула зброю і рвонула у вир подій.


Патрік ледве міг дихати.


– Захарія, що ти з нею зробив? – прошепотів він, не відриваючи погляду від вікна.


– Поки що нічого, – незвично низьким голосом промовив ловець. – Ми просто мило поспілкувалися. Ти ж знаєш, як легко повірити в те, що хочеш почути.


Мисливці перезирнулися і кинулися до дверей.


– Всім завмерти і не рухатися! – неочікувано різко гаркнув Захарія. – Патрік, не смій іти за нею!


– Що означає, не смій? Геть з дороги!


– Ні! Їй це потрібно, інакше вона зламається… А ми так не домовлялися. Підійди до вікна і спостерігай. Тільки якщо щось піде не так, тільки якщо їй загрожуватиме справжня небезпека – я, як і ти, не стану просто дивитися.


– Якого біса, старий?... Якого біса? – ледь ворушачи губами, промовив Орфей, коли Патрік, уникаючи ошелешених поглядів друзів, підійшов до вікна.


Він спостерігав, як Софі кинулася у самісінький вир бійки, як ловці розбіглися, якнайдалі від неї, і як швидко газон вкрився кров’ю демонів. Здавалося, пекельних створінь було забагато і для двадцяти бійців, але для неї їх було замало. Її рухи були надзвичайно швидкими, спритними і точними, і Софі не залишала за собою живих ворогів.


– Навіщо ти її розлютив? – ледь живим голосом запитав він.


Захарія зітхнув.


– Ти надто сильно її стримуєш… Якщо так піде і надалі – потім вона занадто розійдеться.


Коли всі демони і Патріоти, що знаходились задньому дворі, були знищені, дівчина зупинилася. Постоявши якусь мить, вона похитнулася і впала на коліна, випустивши меч. Намагаючись зрозуміти, що відбулося, вона почала роззиратися довкола себе, потираючи очі. Злякані ловці ошелешено визирали хто звідки, не наважуючись підійти до неї. Не помітивши нікого знайомого, дівчина обхопила себе закривавленими руками і зігнулася.


– А ось і кульмінаційний момент цієї вистави, – сказав Захарія так тихо, що його міг почути лише Патрік. – Якщо вона зараз зламається і розридається – ми виграємо ще трохи часу. Цей сплеск енергії швидко розвіється, і навряд чи приверне увагу Леонарда. Тож можеш бігти і втішати її. Але якщо Софія підніметься… Ти ж знаєш, нам не вдасться увесь час її ховати…


– Е-е-е… Народ… Тут нагорі є портал, – втрутився Кук, бажаючи хоч якось розрядити напругу, яка повисла у кімнаті. – Я бачив, як крізь нього виходив Мортем. Можливо, він веде в тренувальний центр…


З іншого крила будинку прогриміли вибухи. Почулися крики і нелюдський лемент. Це могло означати тільки те, що прибуло підкріплення пекельного полку. Увесь склад Бети занервував. Іва смикнула Патріка за рукав, намагаючись щось сказати, але той наче приріс до підлоги, не реагуючи на неї. Вона перезирнулася з Орфеєм і Куком, і вся трійця вибігла з кімнати.


Хлопці затамували подих, залишившись поряд з вікном. Минуло декілька хвилин, декілька нестерпно довгих хвилин, поки Софі невпевнено піднялася. Відкинувши з обличчя волосся, вона випросталася, опираючись на меч, і озирнулася. Вона була налякана, неймовірно налякана, але лише міцніше вхопилася за руків’я зброї і рушила до дверей.


– Ну от, – Захарія втомлено притулився чолом до скла. – Скоро Леонард буде тут…


– Нагорі є портал, – Патрік машинально повторив слова Кука, ще не розуміючи їх сенсу.


Ловець мовчав, заплющивши очі. Він немов щось обдумував. А Патрік хотів якомога швидше зустрітися з Софі, і не став на нього чекати, кинувшись в коридор.


– Зажди, – гукнув Зак, наздоганяючи його. – Якщо Вартові заберуть її – вона помре… А ми програємо війну, яку самі ж і почали.


Патрік різко зупинився, і, підійшовши до ловця впритул, рішуче сказав:


– Тоді ми зробимо все, щоб цього не сталося.


19. Вартовий


Ще декілька годин тому Софі вважала себе неймовірно втомленою, але тільки зараз вона зрозуміла, як катастрофічно тоді помилялася. Мисливиця й гадки не мала, яким чином їй вдалося піднятися на ноги. Голова немов налилась свинцем, шум у вухах перекривав всі крики довкола, коліна увесь час підгинались, а руки тремтіли так, що меч погрожував от-от випасти на вимощену доріжку.


Софі здавалася собі безтілесною примарою, яка не відчуває власного тіла і не керує ним, а лише спостерігає збоку. Химерно. Дівчина не могла пригадати, як опинилася тут…


Спогади були схожі на уривки якогось страшного сну… От вона роздратована біжить коридором невідомо куди, невідомо від кого, а вже наступної миті стоїть сама посеред кривавого побоїща, яке, як виявляється, вона ж і влаштувала. Одна, самотужки!


Тотальне виснаження і раптове усвідомлення всіх подій, що відбулися за останні кілька днів, навалилися як сніг на голову. Софі шалено хотілося розридатися. Вона зупинилася, відчуваючи, як на очах виступили сльози. Тугий клубок застряг десь у горлі і рвався назовні, разом із риданнями. Востаннє вона плакала, коли не стало Гаррі.


– Ти не можеш… – тихо вимовила вона, – не треба… – Софі шмигнула носом, і зробила декілька невпевнених кроків.


У дверях несподівано з’явився Патрік і кинувся до подруги. Він обережно обняв її за плечі і забрав меч з її тремтячих рук. Софі знесилено навалилася на нього.


– Все буде гаразд, Софі… Все буде гаразд, – здавалося, його голос доносився десь здалеку, неначе він стояв на іншому боці двору.


Дівчина, схлипуючи, вткнулась носом в його плече і витерла очі. Тільки зараз вона помітила, що вслід за Патріком вийшли решту мисливців та Захарія. Отже, вони все таки придумали, як спустилися вниз, без сходів. Але як вона знайшла вихід? Софі спробувала пригадати, але нічого не виходило. Від цих думок тільки накотила нова хвиля головного болю.


– Та-а-к… Те, що ти зробила, справді вражає, – невпевнено сказав Кук, озираючись довкола і оцінюючи масштаби бійки. – От що означає – сплеск адреналіну… Страшна штука, скажу-но я вам!


Патрік торкнувся її щоки. Софі зітхнула і спробувала посміхнутися. Його долоні, ніжні і прохолодні, були немов заспокійливий бальзам для її розгарячілої шкіри.


– Патрік… Я нічого не можу зрозуміти, – здавлено промовила вона, мимоволі вдихнувши такий рідний запах найкращого друга. Хлопець прибрав їй за вухо пасмо неслухняного світлого волосся і витер сльози з її щік. Софі заплющила очі, чекаючи відповіді.


Якийсь час Патрік мовчав, немов підбираючи слова, а потім ще міцніше обійняв її і сказав:


– Ми обов’язково з’ясуємо, що це все означає, як тільки виберемося звідси. Все буде гаразд… Просто повір мені.


– Але ж…


– Просто повір!


– Так, але я не…


– Софі, ти ж знаєш, що я ніколи не бажав тобі зла, – Патрік поцілував її у тім’ячко. – Ніколи. Зараз ти налякана і це нормально. Я не знаю, що наплів тобі цей ідіот Захарія, але тільки не вір йому, гаразд? – він на якийсь час знову замовк, не припиняючи гладити її по голові, після чого додав. – Це ти його так?


Дівчина розсміялася. Спочатку тихо, але потім все голосніше і голосніше, поки її сміх не перетворився на істеричний регіт. Так буває, коли довго стримуєшся і боїшся заплакати. Тоді сльози знаходять вихід у вигляді безглуздого сміху. Друзі тривожно дивилися на неї, але ніхто не сказав ані слова.


– Хороший удар, – Патрік не стримав посмішки. – І я не сумніваюся, що він його заслужив.


– Ей! Бенсон, а мене ти так ніколи не обіймаєш, – ображено заявив Орфей, змірявши її поглядом.


– Вона взагалі тебе не обіймає, – нагадала Іва.


– А могла б! Я зовсім навіть не проти!.. Хоча, руда, ти ж ревнуватимеш, так? – він повернувся до напарниці і поплескав її по плечу.


– Пфф... Розмріявся, – фиркнула Іва, злегка почервонівши.


Софі глибоко вдихнула і витерла очі. Посміхнувшись, вона з вдячністю глянула на Орфея – хто-хто, а тільки він володів дивовижною здатністю розрядити напружену ситуацію вдалим коментарем, від якого всім одразу ставало трохи легше. Ну, майже всім, якщо не брати до уваги Кука чи Іву, яка зараз демонструвала йому непристойний жест.


– Голомозий тут говорив, що нагорі є портал, – Орфей кивнув в бік дверей.


– І для цього нам потрібно дістатися до парадного входу, а там – на гвинтові сходи, – нагадав ловець, вперше глянувши на Софі. У його погляді вона не вловила навіть тіні провини. Він, очевидно, вирішив поводитися так, наче нічого не сталося. Що ж, на даний момент, з таким станом речей Софі цілком погоджувалася.


– Так-так, ходімо, – мисливиця відсторонилася від Патріка і відібрала у нього меч. Вона востаннє окинула поглядом двір, завалений тілами демонів та ловців, які визирали з-за кущів, і, обтріпавши одяг, поспішила за друзями.


Розкішний заміський маєток ще три дні тому являв собою вишуканий взірець архітектурного мистецтва, зараз більше походив на жалюгідні руїни стародавнього замку. Тіла загиблих демонів, ловців, Патріотів і гостей, яким не вдалося врятуватися, були повсюди, куди тільки ступали мисливці.


Десь за вцілілими стінами ще тривала запекла битва, про що свідчили жахливі крики, стогони і просто-таки невимовні звуки, на які були спроможні лише пекельні створіння. Софі перестрибнула через розвалену скульптуру пухкої панянки і відчинила двері парадного входу. Коли вони вперше переступили поріг цієї будівлі, це приміщення зустріло їх пафосним шиком і блиском. Зараз же, від минулого лоску не залишилося й сліду, а холл перетворився на справжнє поле бою. Демони заганяли добряче пошарпаних ловців в глухий кут, поки ті сміливо відбивалися від Патріотів.


І це все тільки для того, щоб витягнути їх звідси. Цілий полк досвідчених бійців, тільки для того щоб врятувати шість життів. І все тільки тому, що Меланта пішла проти міністра. Адже це вона вирішила допомогти їм вибратися. Господи.


Софі відчула себе винною та відповідальною за загибель ловців. Їй знову захотілося розкиснути. Але ще більше їй захотілося допомогти ловцям, які відчайдчайдушно боролися з нечистю. І, без будь-яких вагань, вона помчала на допомогу до пари бійців, яких оточили Наги. Злість, що оволоділа нею раніше, згасла, і, незрозумілим чином, сили потрохи почали повертатися. Її допомога виявилася дуже доречною – на бігу вона знесла голову тварюці, яка вже націлилася встромити отруйні зуби в шию дівчини-ловця. Обезголовлена туша звалила дівчину на підлогу і Софі допомогла їй підвестися.


– Дякую… Ти вчасно, – посміхнулася незнайомка, оглядаючи поранену руку. Вона була приблизно одного віку з Софі, і на диво на неї схожа тонкими рисами обличчя, тільки трохи нижче зростом, з довгим темно-русявим волоссям і виразними сірими очима.


– О, Захарія! – дівчина просяяла, помітивши ловця. – Рада бачити, що з тобою все гаразд!


– Ага, – неуважно відмахнувся той. – Джейн, послухай, Меланта все ще нагорі?


– Так, вона чекає на тебе.


– Прокляття… Гаразд. Передай Фліну наказ про відступ. Зберіть всіх, хто вцілів, і забирайтеся звідси, негайно!


– Буде виконано, – кивнула Джейн. – А тобі не потрібна допомога? Там далі повно тварюк, які можуть перевтілюватися в будь-кого із нас.


– Тю… Хамелеони, – докинув Орфей. Він щойно самотужки прикінчив Йан-ті і з гордовитим виглядом пройшов повз трійцю в бік сходів.


Дівчина здивовано провела його поглядом, і знову повернулася до ловця. Захарія похитав головою:


– Ні. Просто знайди Фліна! – звелів він і, легенько підштовхнувши Софі, додав, звертаючись до мисливиці, – в нас немає часу, ходімо!


Сходи залишилися відносно чистими, і мисливці без зайвих перешкод дісталися до третього поверху. Тут ловців було значно більше, а те, що вони билися одне із одним, свідчило про те, що вони потрапили в епіцентр бійки з хамелеонами.


– То який там у нас там пароль? – запитав Кук, спостерігаючи, як деякі демони прийняли його подобу.


– Я знаю! Я знаю! – вигукнув Орфей і, підійшовши до Іви, прошепотів їй щось на вухо. Судячи з того, як витягнулося її обличчя, його варіант не припав їй до душі, але на придумування кращого вже не залишилося часу. Вона передала його далі, і скоро Софі почула від Патріка омріяну фразу – «Малиновий клоун».


– Блін, ти серйозно? – Зак приречено підкотив очі. – Наступного разу я сам придумаю пароль! – сказав він, і витягнувши меч, зник серед вируючого натовпу.


– Ну, а що? – Орфей стенув плечима, дістаючи зброю. – Я люблю малинове варення, і клоуни мені подобаються!


Мислиці кинулися в бій, вслід за ловцем, прокладаючи собі шлях по тілах демонів. Софі намагалася не випускати друзів з поля зору, але незабаром заплуталася і вже не могла зрозуміти, хто є хто. Ще б пак – десять Патріків, чотири Іви – спробуй, зрозумій, хто з них справжній... Вона ухилилася від удару хамелеона Орфея і, відстрибнувши, всадила меч йому в спину. Блукати серед натовпу копій небезпечно, адже щоб зрозуміти, хто перед тобою – друг чи ворог, є всього декілька секунд, і вагання може коштувати життя. Так само, спостерігати за тим, як у двійників друзів встромлюють мечі і їх відрубані голови валяться на землю – далеко не найкраще видовище, що змушує серце щоразу боляче стискатися.


Зненацька поряд вистрибнув Орфей і, покосившись на труп свого двійника, який розсипався на порох, прошипів пароль. Покрутившись на місці, він з войовничим криком кинувся до Кука. Голомозий виявився далеко не в найкращій ситуації. Його оточили з десяток демонів і повністю обеззброїли, притискаючи до стіни. Меч демона в подобі Софі пройшов зовсім близько до його шиї, лише дивом не зачепивши мисливця. Тут нагодився Орфей і спритним рухом відкинув декількох демонів в бік Софі. Вона вже була до цього готова, адже це був один із трюків, які вони вивчали ще на перших курсах у тренувальному центрі. Декілька помахів мечем і тварюки замертво попадали на підлогу. З іншим хамелеонами розправився сам Орфей, розкидаючи їх на всі боки і на льоту зносячи сокирою їм голови.


Приголомшений Кук сповз по стіні з подивом спостерігаючи за бойовими піруетами Орфея. Йому таки добряче дісталося: з носа юшила кров, під оком набирав кольорів величезний синець, і, судячи з того, як він тримався за ребра, кілька із них було зламано.


– Ти… Ти врятував мені життя?! – здивовано видихнув він. – Але я думав, ти ненавидиш мене і тільки й чекаєш, поки якась тварюка мною повечеряє.


– Краще заткнись, – буркнув Орфей. – Тобі все одно ніхто не повірить… Бенсон? – він багатозначно поглянув на Софі.


– Що? Я нічого не бачила… – Підіграла йому мисливиця.


– От і молодець! А тепер давай піднімайся, голомозий, – він нахилився до товариша, допомагаючи йому встати.


Зак, нарешті, відшукав Меланту на початку сусіднього коридору. Підстрибнувши до неї, він точним рухом звернув шию демону в подобі Джейн, який збирався напасти на жінку зі спини.


– Захарія, ти живий! – вона зітхнула так, неначе з плечей у неї звалився цілий Еверест і кинулася обнімати хлопця, маючи намір поцілувати його в щоку.


– Ну, як бачиш, – він посміхнувся у відповідь, намагаючись дещо ухилитися. – Ми всі цілі. І у нас достатньо інформації, щоб вже нарешті покинути цей триклятий клуб.


– Якщо б все було так просто! Озирнися довкола… Я уявлення не маю, де тут наші…


– Тоді ти одна спускайся! Внизу Флін і Джейн, вони повинні зібрати всіх, хто вцілів… Ми ще трохи оглянемо все тут і наздоженемо.


– Про це неможе бути й мови!


– Йди, зі мною все буде добре, – ловець говорив м’яко, але впевнено. – Не сперечайся. Ми не затримаємося тут надовго. В разі чого, тут є портал, тож не хвилюйся! Я бачив, скільки наших загинуло в лапах демонів. Просто забери всіх решту якомога далі звідси.


– Ти маєш рацію, тільки це все небе…


– Бережіться! – з криком Софі зненацька налетіла на Меланту, з усіх сил відштовхнувши її. І всього в двох сантиметрах над головою дівчини, яка опинилася тепер на місці Меланти, в стіну з глухим ударом встромився ніж.


– Добре, що він мазило, – видихнула вона, глянувши на демона, який роздратовано сопів в кількох метрах від них. Не обертаючись, вона витягнула ніж зі стіни і прокрутила його в руці. Поглянувши спідлоба, Софі усміхнулася, – зате я – ні! – мисливиця спритно метнула ніж назад, вціливши тварюці прямісінько в чоло.


Меланта тільки вдячно кивнула, не знаючи, що сказати. Софі кивнула у відповідь і кинулася на розправу з кількома хамелеонами, які впевнено рухалися до них.


Захарія продовжив вмовляти Меланту забрати решту ловців і тікати звідси. Він все не вгамовувався, вона намагалася опиратися, і вони ще довго сперечалися, поки жінка, приречено зітхнувши, не зникла на сходах.


Ловець підійшов до Софі, яка саме знесла голову своєму двійникові.


– Ти щойно врятувала життя Меланті, – тихо промовив він, глянувши на дівчину.


– Так, і що?


– Вона моя мама… – так само тихо сказав Захарія, спостерігаючи, як обличчя Софі здивовано витягнулося. Помовчавши декілька секунд, він посміхнувся і, підморгнув їй, – а це, до речі, дуже все спрощує, мені не доведеться так сильно старатися. Адже коли ми з тобою почнемо зустрічатися, в тебе тепер буде більше шансів сподобатися їй, беручи до уваги, що ти мисливець.


Софі скривилася і підкотила очі.


– Зустрічатися? Скоріше пекло замерзне, аніж це трапиться!


– О, я про це вже подбаю, – Захарія не припиняв вдоволено посміхатися.


Крізь шум бійки і крики донеслися гучні накази незнайомою мовою, і демони дещо вгамували запал. Невідомо, що було на даху, але звідти з'явилися нові сили Патріотів. Спустившись на тросах зверху, вони повибивали вцілілі вікна і заповнили поверх. Хамелеони відступили, поспіхом приймаючи образ своїх господарів і даючи їм нагоду швидше знайти мисливців.


Крізь натовп двійників вперед вийшов Рогволд, єхидно посміхаючись і відщеплюючи від себе ремінь страховки


– А ось і наша принцесса, – сказав він, звільнившись від тросу. – Ти ж не забула, що винна мені танець! Не люблю, коли мені відмовляють.


– Зараз я з радістю потанцюю і з тобою, і з Мортемом, – прошипіла Софі, демонстративно показавши меч у руці.


Рогволд вдоволено захихотів:


– Як прикро, що мені не дозволили прикінчити вас всіх ще в парку – Мортем такий слабохарактерний. А з вами стільки клопотів! Хоча б погляньте, в що ви перетворили наш прекрасний клуб! Ми прийняли вас, як дорогих гостей, виділили чудові номери, були настільки гостинними... А ви натравили на нас ловців… Ая-яй-яй... Софі… Мила моя Софі. До речі, твоє волосся зайняло найкраще місце у моїй колекції… – Він простягнув руку, і один із Патріотів вручив йому катану. Точно таку ж, яка була і у Софі. Хоча… Стоп! Це був її меч! На руків’ї її ініціали. Ці фанатики були в неї вдома! Вони порпались в її речех! Що вони зробили з її квартирою? Це вже було занадто. Це вже виходило за всі можливі і неможливі рамки!


– Сволота… – тільки й видихнула вона, кинувшись вперед, перш аніж Захарія втиг її зупинити. А Рогволд тільки цього й чекав.


– Вбити їх! Всіх! – він на ходу віддав наказ своїм посіпакам, крокуючи на зустріч Софі.


Ще декілька секунд і вони зійшлися в сутичці.


Рогволд виявився вельми майстерним суперником – відмінно володів мечем, та й спритності йому було не позичати. Тим паче, йому на допомогу увесь час кидалися Патріоти і демони, але Софі не звертала на них уваги, благо друзі успішно їх перехоплювали.


Софі ногою вибила меч з його руки, але він не розгубився і замахнувся рукою. Вона вдало ухилилася від його кулака і поцілила йому ліктем по обличчі. Патріот загарчав, і спритно нахилившись, підняв свій меч, та стукнув руків'ям Софі по коліну. Відстрибнувши, він витер кров з розбитої губи і знову замахнувся мечем. Софі ледь встигла пригнутися і врятувати свою голову, вона зробила декілька кроків назад, але, перечепившись через тіло демона, впала на підлогу. Мисливиця чула, як Патрік щось закричав, але їй не вдалося нічого розчути – його слова потонули в ревінні демонів.


Рогволд вдоволено вишкірився. Зараз він і сам добряче скидався на демона – перекошене обличчя в синцях, перемащені кров’ю зуби і палаючі гнівом очі виглядали моторошно. Він відкинув катану, і діставши з-за поясу кинджал, кинувся до дівчини, раніше аніж вона встигла піднятися на ноги.


– Маленька пташка не вирветься з клітки – маленька пташка сьогодні помре… – Промугикав він дурний мотивчик, намагаючись встромити лезо в горло Софі.


Дівчина відчайдушно борсалася, щосили намагаючись втримати зброю на відстані і вибратися з-під Патріота. З жалем, вона подумала, що краще б Захарія розізлив її зараз, тоді б у цій сутичці з Рогволдом – це могло врятувати життя. Дивлячись в його шалені очі, які палахкотіли злим вогнем, дівчині ставало страшно. Зараз Рогволд був схожий на оскаженілого психа, якому хаос довкола них, приносив якусь нездорову радість.


– В маленької пташки поламані крильця – пташку маленьку ніхто не знайде! – тим часом продовжив він, ще на сантиметр опустивши ніж. Софі вже відчувала кінчик леза на шкірі, якраз біля сонної артерії. Закусивши губу і все так само марно борсаючись, вона закрила очі, готуючись до неминучого. І тут, зненацька, хтось з усієї сили заїхав Рогволдові по ребрах, а потім схопивши його за барки, відкинув до стіни.


– Ти що, кричати не вмієш? – випалив Захарія, хапаючи Софі за руку. – А якщо б я не побачив?! Так би й лежала тут з ножем в горлянці? – він осудливо похитав головою і, впевнившись, що дівчина міцно стоїть на ногах, кинувся на допомогу Орфею, якого декілька Патріотів притисли до стіни.


Софі нахилилася і підняла катану. Вона не помилилася, меч беззаперечно належав їй. Злісно зашипівши, вона озирнулася у пошуках Патріота. Той, лаючись і спльовуючи кров’ю, встиг трохи відповзти в бік вікна, з якого з’являлися нові демони. Софі в три кроки наздогнала його і на диво легко змогла поставити на ноги. Чоловік хоч і похитувався, але встояв. Вона схопила його за комір і кілька разів добряче вдарила по обличчі. Кисті рук страшенно боліли, та зараз це її мало хвилювало. Дівчина замахнулася ще раз, але зачепилася рукавом за підвіску, яка висіла на шиї у Рогволда. Смикнувши, вона зірвала її з ланцюжка. Підвіска являла собою звичайне скельце в срібній оправі, схоже на маленький монокль. З вигляду – нічого особливого чи надприроднього, але, глянувши на переляканого Рогвода, вона зрозуміла, що ця річ, все таки, має якесь значення.


– Трофей, – процідила вона і відштовхнула Рогволда ногою, влучивши в сонячне сплетіння. Удар був досить сильним, і знесилений Патріот позадкував назад, не в силах зупиниться, на що і розраховувала Софі. Він наштовхнувся на підвіконник і, перехилившись через нього, шугонув вниз.


Софі заховала підвіску в кишеню штанів. Вона крутнулася на місці, намагаючись знайти поглядом когось із друзів. Її охопило дивне відчуття. Воно було схоже на те, коли не можеш пригадати щось дуже важливе. Начебто думка крутиться десь в голові, але все ніяк не можеш її схопити.


Раптом все стихло. Наче хтось вимкнув звук. Софі не чула навіть власного дихання. Вона голосно покликала Патріка, але з її вуст не зірвалося ані слова. Здавалося, кімнату помістили у вакуум. Час, немов розтягнувся. А потім повітря намагнітилося. Софі з жахом помітила, як катана в руках затремтіла, намагаючись вирватися. Всі металеві предмети повільно почали відриватися від підлоги і зависли у повітрі. Зі стін посипалася штукатурка, протяжно заскрипіли металеві каркаси, лампочки замерехтіли і потріскали, зануривши приміщення в темряву. Тепер єдиним джерелом світла було ясне зоряне небо і повний місяць.


Волосся на руках ставало дибки. Дівчина, нарешті, побачила блідого Патріка. Неподалік на підлозі сиділа Іва, вона трималася за шию, і здавалося, її ось-ось знудить. Ще декілька секунд стояла ця лиховісна тиша. А потім потужна силова хвиля струснула клуб з неймовірною міццю. Софі простягнулася на підлозі, закриваючи голову від уламків і штукатурки, яка летіла зі стелі.


Патрік кинувся до Кука.


– Де портал?! – прокричав він, схопивши товариша за лікоть. – Кук, де цей проклятий портал?!


Кук розгублено вказав кудись в протилежний бік коридору. Патрік гулко втягнув повітря:


– Всі бігом туди! Орфей та Іва, біжіть за Куком! Ворушіться! – він витер спітніле чоло і роззирнувся. – Софі?.. Софі, де ти?


– Я тут, – дівчина поспіхом підвелася, і рушила до Патріка, оминаючи ошелешених хамелеонів, які також нічого не могли зрозуміти, і тільки осовіло витріщалися один на одного. Вони геть забули про мисливців, і цим варто було скористатися, допоки тварюки не отямилися і знову не кинулися в бій.


Поки Патрік чекав на Софі, до нього нечутно підійшов Захарія. Ловець похмуро глянув на нього і, зітхнувши, тихо сказав:


– А ось і Леонард.


20. Вниз по зустрічній і до кінця


Бігти крізь темряву, яка панувала у коридорі, було майже неможливо. На шляху увесь час з’являлися перешкоди у вигляді розтрощених предметів, уламків стін і мертвих тіл, через які мисливці раз за разом спотикалися. Хамелеони швидко збагнули, що й до чого, і кинулися навздогін, на ходу змінюючи свої подоби.


– Та ви мабуть жартуєте? – втомлено обурився Захарія, озирнувшись на крики демонів.


– Кук, не зупиняйся! – гаркнув Патрік на товариша, який помітно відставав від решти мисливців. Сам ж він тримався біля ловця, міцно вхопивши за руку Софі.


– Що це за чортівня? – злякано озвалась Іва, важко дихаючи від швидкого бігу. – Я про те… Ну, коли всі звуки зникли, все стихло, а потім почало підніматися у повітря… І цей вибух… Що воно таке?


– Особисто я нічого не знаю, – прошипів Орфей, – і вже повір, зовсім не горю бажанням дізнатися! Прокляття!


Мисливці зупинилися. У світлі надзвичайно яскравого місяця, що заглядав крізь вікна, перед їх очима постала жахлива картина. Всього в десяти кроках від них зі стін сочився чорний слиз, який розтікався по підлозі в’язкою жижею, з шипінням роз’їдаючи все, до чого торкався. Кук ошелешено вирячився на Патріка, чекаючи подальших наказів, але часу на розмови не залишалося – їх наздогнали хамелеони.


Софі глянула на свої долоні і поспіхом витерла їх об штани. Від постійних бійок протягом останніх кількох годин на її руках утворились криваві мозолі, і тепер вони боляче тріскали, а меч так і норовив вискочити зі слизьких рук. Закусивши губу, і намагаючись не звертати уваги на біль, дівчина тільки міцніше вхопилася за руків’я і приготувалась до оборони. На неї накинулися одразу троє її двійників. Вона відчайдушно відбивалась, але сил залишалося все менше і менше, а демони все ближче підводили її до слизької гидоти на підлозі.


– Я, звісно, не наполягаю, і не хочу нікого відволікати, – викрикнув Орфей, спритно обезголовивши двійника Іви, – але нам потрібен план! Що робитимемо далі? Я не хочу позбутися ніг…


Патрік з розгону виламав замок у найближчих дверях і застрибнув всередину, затягнувши Софі за собою. За ними, ухиляючись від атак демонів, прослизнув Орфей. Захарія, Іва та Кук не змогли пробитися крізь зграю двійників, тому, після декількох марних спроб, вирішили відступати назад, туди, звідки прийшли.


– Якщо ми виберемося звідси, я візьму собі довгострокову відпустку, – проткнувши хамелеона мечем, видихнув Патрік, – і мені начхати, що скаже Естель!


– Друже, я з тобою! – підтакнув Орфей.


– Вона нам цього так просто не подарує, – посміхнулася Софі, уявивши вираз обличчя Естель при оголошенні таких заяв. Що-що, а це варто було побачити власними очима.


Патрік голосно фиркнув:


– Ну, тоді вона не залишить мені іншого вибору, як запхнути її у портал, прямісінько до Майстрів, разом з їхній кодлом. Нехай побігає там, а потім поговоримо.


Орфей розсміявся, вистрибнувши на стіл:


– Старий, то ти вже все продумав! О, як мені це подобається! Слухай, Бенсон, давай рванемо у Калаврію? Готовий битися об заклад, там навіть восени є де розважитися! – з цими словами хлопець підстрибнув, відштовхнувся від стільниці, і, описавши у повітрі сальто, приземлився одразу за спиною хамелеона, відрубавши йому голову.


– Вам мало було палаючої сцени? – Патрік єхидно подивився на товариша, – тепер спалите все місто?


Орфей кивнув:


– Ти ж знаєш, що нам нічого не вартує утнути все, що заборонено законом, але дозволено мораллю.


– Ні, я навіть чути нічого не хочу про Калаврію. Я буду відсипатися, – сказала Софі. До неї якраз дістався хамелеон в подобі Орфея, і вона високо підстрибнула, оминаючи лезо меча, а потім голосно вилаялась, коли його товариш у подобі Патріка розпоров їй рукав, залишивши глибокий поріз.


– Та звідкіля ж вони лізуть? Тут що, фабрика хамелеонів? – роздратовано грюкнув дверима Орфей, так наче це могло допомогти. Двері знову відчинились, і на нього накинулася чергова пара демонів.


Хамелеони заповнювали кімнату, притискаючи Софі з Патріком до стіни, і залишаючи все менше місця для боротьби. З коридору долинали крики і мисливці могли лише сподіватися, що з їхніми друзями все гаразд.


Раптом повз промайнула тінь, відкинувши від Орфея хамелеона, який норовив непомітно встромити йому меч у спину. Мисливець тільки здивовано завмер, кліпаючи очима.


Ситуація ставала все більш небезпечною – чорний їдкий слиз почав сочитися крізь стелю. Софі саме звернула шию черговій тварюці, як тінь опинилась поряд із нею, і відштовхнула вбік. Дівчина мало не впала, і здивовано глянула на місце, де стояла секунду тому – зі стелі туди шубовснув згусток слизу, з шипінням роз'їдаючи килим. Софі зробила крок назад, і, перечепившись об чиюсь руку, деякий час балансувала на одній нозі, намагаючись втримати рівновагу.


У кімнаті пролунав хрускіт, і ще один обезголовлений демон звалився на підлогу. Патрік застиг. Впустивши меч, він звалився на коліна, не відриваючи погляду від того, хто височів над тілом монстра.


Софі, ухилившись від удару і, пронизавши катаною нападаючого на неї хамелеона, обернулася. І, нарешті, побачила причину дивної поведінки Патріка... Здавалося, з неї одним махом вибило увесь дух, серце пішло в п’яти, а на шкірі виступив холодний піт.


– Ні! – закричав Орфей. – Ні, ні! Патрік, це не він! Піднімайся! Ну ж бо… – він, з усіх сил, намагався підняти товариша на ноги, але марно.


– Та стане тобі, Фея, я ж тільки-но врятував твою шкуру, – незворушно відізвався новоприбулий, недбалим рухом стираючи кров з леза кинджалу. – До речі, ти все ще нагадуєш мені п’яного пінгвіна.


– Ні… – Орфей опустився перед Патріком. Той виглядав, мов неживий, втупившись поглядом в одну точку.


Софі відчула, як крик застряг холодним комом у горлі. В середині все до болю стиснулося…


– Патрік! Патрік, чорт тебе забирай, подивися на мене! Це не він!.. Це хамелеон! – не вгавав Орфей, – та не він це… Ну, вибач, друже, – і з усієї сили заліпив Патріку ляпаса. Хлопець вперше подав ознаки життя – розгублено закліпав і поглянув на Орфея.


Тим часом новоприбулий звернув свою увагу на дівчину.


– Софі… – м’яко посміхнувся він. – Ти навіть не уявляєш, який я радий тебе бачити, – засунувши кинджал за пояс, він зробив декілька кроків до неї. Дівчина відступала, ледь стримуючи раптову нудоту.


– Це бісів хамелеон! – закричав Орфей. Патрік, здається, почав оговтуватись, переводячи погляд між товаришем та Софі.


Хлопець тільки посміхнувся.


– Гаразд, – сказав він. – Другий курс демонології, Орфей, спеціально для тебе: демон-хамелеон повинен безпосередньо побачити людину, в яку перетвориться. Сідай, два!.. Софія, ще три кроки і ти впрешся в стінку, – покрутнувшись на місці, він рушив в бік дверей.


Патрік підвівся. Його ноги тремтіли, і, здавалося, зараз підігнуться, і він знову впаде.


– Нат треба забиратися звідси, – затарабанив Орфей, обхопивши Патріка і перекинувши його руку собі через плече. – Не вір тому, що зараз бачиш. Це не він! Не він! Патрік, ти можеш йти?


Раптом двері з гуркотом відчинились, і в кімнату влетів Захарія.


– Ви цілі?.. А це ще хто? – запитав він, дивлячись на незнайомця.


Вслід за ловцем на порозі з’явилася Іва. Побачивши хлопця, вона зблідла, ледь чутно прошепотівши:


– Гаррі...


Софі не вірила власним очам. Вона відчула за спиною холодну стіну і оперлась на неї. Цього не може бути! Гаррі загинув… Загинув рік тому! І він не міг опинитися тут, ніяк! Після всього того, що вони пережили, поховавши його… Це божевілля!


Гаррі ледь схилив голову в знак вітання.


– Я радий, що хоч хтось тут ще пам’ятає моє ім’я, – він невдоволено ковзнув поглядом по Захарії, немов той був порожнім місцем. – О, а ось і Кук, – додав він, коли той вималювався поряд з ловцем. – Все такий ж голомозий, і все такий ж останній.


– Та припиніть ви витріщатися! Це хамелеон! – знову закричав Орфей. – Патрік рухайся!


Гаррі важко зітхнув, підвівши очі вгору, і повернувся до мисливця:


– Ти що, думаєш, я прийшов сюди тільки задля того, щоб побачитися з братом і парою старих друзів? Фея, не розчаровуй мене. Можеш забирати свою Бету і котитися під три чорти – я не стану вас затримувати! В мене тут інші справи.


Іва шморгнула носом.


– Гаррі, але ж ти…


– Помер, – закінчив він замість неї. – Ну, формально так, я помер. Патрік, мені справді прикро, що тобі довелося через все це пройти. Але в мене на те є свої причини. Тим паче, скажу я вам, цілий рік бути «мертвим» – це така нудьга! Інше місто, нове ім’я. Ти більше не мисливець, тобі не можна на Дно. Зате, у мене було вдосталь часу, щоб зосередитися на… легендах. О, ви ж, мабуть, вже чули про Вартових?


– І ти туди ж, – зітхнув Кук.


Патрік, вивільнившись від обійм Орфея, невпевнено підійшов до брата. Будучи поряд, вони виглядали абсолютно як і раніше, наче й не було цього жахливого року. Так само неймовірно схожі, за винятком короткого волосся і відсутності рослинності на обличчі у Гаррі.


– Як? – тільки й витиснув він.


– Довга історія, брате… Хоча, нам поки що нікуди поспішати, – з цими словами Гаррі всівся на стіл. – Загалом... Від Мортема я дізнався про Вартових. Цей зрадник хотів, щоб я прийняв його сторону і допоміг Патріотам. І цей ідіот мені повірив. Коли я дізнався, все, що мені було потрібно, я вирішив діяти самотужки. І ось на цьому етапі виникли проблеми. Ліга, ти, Софі, та й решту мисливців навряд чи б втрималися від спокуси запхати свої носи не в свою справу. Тому я переконав Мортема відправити мене на те дрібне завдання. І все пройшло навіть краще, аніж я сподівався.


Вислухавши це, Патрік незворушно глянув на брата, а потім з усієї сили врізав йому. Гаррі піднявся, задерши голову догори, і прикривши рукою закривавлений ніс.


– Припустимо, це я заслужив, – видихнув він.


– Якого біса ми слухаємо цього божевільного?!– здавалося, Орфей готовий був роздерти Гаррі на дрібні шматочки. – Виходьте! Пішли звідси! – звелів він, рушивши до дверей.


Гаррі тільки розсміявся:


– Не так швидко, Фея. Тільки ти і Бета. Патрік і цей новенький навряд чи по-доброму погодяться піти звідси без Софі.


– Що? – Захарія, насупившись, поглянув на Патріка.


– Софі, піде зі мною, – спокійно повторив Гаррі, озирнувшись позад себе. Софі стояла поряд зі стіною, немов преклеєна. Шок від побаченого не минав, і вона не могла навіть поворухнутися.


– А дзуськи, – Орфей сплюнув і, діставши сокиру, важкими кроками пішов до Гаррі.


– Стоп-стоп-стоп! – Гаррі простягнув руки перед собою. – Народ, я даю вам шанс покинути цю будівлю живими… Сподіваюся, ти добре подумаєш перш ніж…


– Та пішов ти! – урвав його Орфей. Софі спіймала себе на думці, що ще ніколи не бачила його настільки злим.


– І так, – продовжив Гаррі, відступаючи від мисливця. – Перед тим, як ви всім гуртом накинетеся на мене, мені потрібно дещо перевірити...


З блискавичною швидкістю він в два кроки опинився поряд з Софі. Вона навіть не встигла отямитися, як Гаррі обхопив її однією рукою, а іншою потягнувся за пояс і дістав химерний ніж. Мисливці остовпіли – це був той сами ніж, який Майстрам віддала прекрасна сирена, ціною власного життя. То от хто поцупив його прямісінько у них з-під носа.


Хлопець криво посміхнувся Захарії і Патріку і підняв руку. Здавалося, час зупинився. Патрік і Захарія в один голос закричали: «НІ!», але їхній крик немов повис у повітрі… Лезо по руків’я увійшло в шию Софі, одразу за ключицею. Вона заверещала і каменем впала вниз. Гаррі навіть не намагався її втримати. Відпустивши дівчину, він одразу ж потягнувся за мечем, готуючись до сутички.


Софі здалося, що кінчик ножа, якимсь незбагненним чином, торкнувся самого серця. Вона не могла зробити жодного вдиху, і тонула у власній крові, яка заливала підлогу. Її знову почало лихоманити – температура стрімко піднімалася. Занадто стрімко. Крізь шум у вухах долинали крики і дзвін мечів, але здавалося, що все це відбувалося десь дуже далеко. Вона нічого не могла роздивитися, перед очима немов стояла пелена густого туману. Жарко. Як же жарко. Здавалося, її зараз спалюють на вогнищі, немов відьму в давні часи. Руки пекло так, немов з них живцем здирали шкіру. Вона не могла поворушити пальцями, і знову закричала, захлинаючись кров'ю.


Нечітка фігура нависла над нею. Примружившись, мисливиця все ж впізнала Орфея. Він був блідий, немов крейда, а його очі блищали від сліз.


– О, Боже… Софі, – прошепотів він, впавши на коліна поряд із нею і впустивши меч.


– Витягни ніж! Витягни ніж! – надірвано кричав Захарія. Хамелеони, прийнявши подобу Гаррі, заполонили кімнату, не підпускаючи його до дівчини.


– Ніж! – горлав Патрік, запекло борючись із власним братом.


– Ха! Я так і знав! – тріумфально промовив Гаррі, вистрибнувши на стіл, – якщо ви зараз відступите, я зможу їй допомогти! Але вона піде зі мною…


– Ти швидше дійсно будеш мертвим! І ти здохнеш від моєї руки, – прошипів Патрік, стягнувши брата зі столу і взявшись товкти його кулаками.


– Господи, Софі, – жалісно застогнав Орфей, розгублено перебираючи волосся дівчини.


Він не міг відірвати погляду від її обпечених рук. Шкіра була червоною мов грань. Місцями виступили жахливі пухирі, місцями шкіра обвуглилася і розходилася, оголюючи плоть. Кров, що сочилася з ран, закипала. Дівчина немов горіла зсередини.


Орфей не знав, що робити, єдине, в чому він був впевнений – такі опіки не піддаються лікуванню.


– Та витягни ти цей ніж! – задихаючись, закричав Захарія. Він вже майже дістався до них, та його знову відтіснив натовп хамелеонів.


– Тут стільки крові, – прошепотів мисливець. Тремтячими руками він схопився за руків’я і, зітхнувши, потягнув на себе.


Ще сильніша хвиля болю захлеснула Софі. Дівчина знову пронизливо заверещала, а її тіло вигнулося в агонії. Вона почала повністю втрачати зв'язок з реальністю. Розпливчаста картинка, яка стояла перед очима, потьмяніла і більше не з'являлася.


Зненацька все стихло, всі звуки повністю зникли. Повітря навколо ущільнилося. Знову. Софі спробувала поворушити руками, але не змогла. Вона завмерла і тут відчула, як клуб здригнувся від потужної силової хвилі.


– О, то сюди завітав ще й Вартовий, – прошипів Гаррі. Що він говорив далі, вже ніхто не чув, його слова потонули в череді потужних вибухів десь знизу.


Софі розплющила очі. Перед ними все було огорнене білою пеленою, але вона бачила нечіткі контури товариша, який схилився над нею.


– Орфей! – покликав Патрік, – тримайся біля нас!


– Але ж Софі…


– Сюди!


Орфей шморгнув носом, і зник з поля зору, викрикуючи наказ.


– Та зараз тут все злетить у повітря! – пролунав десь збоку голос Захарії. – Леонард не залишить каменя на камені, поки не знайде те, за чим прийшов!


– Забери її звідси! Забери! Бігом! – Патрік ще щось кричав, але більше Софі не змогла зрозуміти ані слова, наче він говорив на якійсь незнайомій їй мові.


Вона відчула, як ловець підхопив її і з дивовижною швидкістю кинувся до дверей. Мисливці розчищали йому дорогу, розкидаючи хамелеонів у всі боки. Діставшись до дверей, він спритно перестрибнув через тіла демонів, які ще не розсипалися на порох, і опинився в коридорі.


Обережно пригорнувши дівчину до себе, Захарія побіг в бік дверей, на які раніше вказував Кук. Однією рукою він міцно затиснув рану на її шиї, хоча це не допомогло зупинити кровотечу.


Діставшись до потрібного кабінету, хлопець застрибнув всередину і ногою зачинив за собою двері. Роззирнувшись, він підійшов до порталу біля прочиненого вікна і обережно опустив Софі на ноги, міцно тримаючи її за талію. Дівчина застогнала і з останніх сил вхопилася за нього.


– Не можу повірити, – з відчаєм у голосі промовив він. – Він зламаний! Зламаний!


Софі насилу розплющила очі. Пелена перед очима і не думала зникати, але все ж, їй вдалося побачити розпливчасті контури кованого кола. Точно такий же портал вони знайшли в підвалі, тільки цей не був прозорим всередині, і не було того, ледь помітного мерехтіння. Цей портал був абсолютно чорним.


Захарія глибоко вдихнув, і пригорнув до себе Софі.


– Все буде добре! Все буде добре, – гарячково повторював він, немов читав мантру. – Зламаний портал… Це…Це… Адже по той бік може бути все що завгодно… Господи, Софі… Ні, все буде добре! Навіть якщо там Пекло, я зможу провести тебе. Все буде добре! Все буде до..


Двері з гуркотом вилетіли з петель. На порозі виник Гаррі, і з диким вереском, кинувся до ловця. Але він не встиг. Захарія схопив Софі і зник у чорноті порталу. Зламаного порталу.


Потужний потік крижаного повітря обпікав шкіру холодом. Закривавлене волосся налипло на обличчя і забилося в рот. Розмиті шматочки зоряного неба – все, що Софі могла побачити, будучи притиснутою до плеча ловця.


Вони були високо над землею, і вони падали вниз. Місто, здавалося живою кольоровою плямою, яка невблаганно наближалася. Софі розтулила рота, хапаючи повітря, мов нещасна рибка, яку викинуло на берег. Та навіть якщо вона й вдихала, то не могла цього відчути.


– Софі… – його голос прозвучав так, наче ніколи йому не належав. – Ти чуєш мене? Будь ласка, ти повинна мене чути… – Він провів рукою по її щоці, розмазуючи кров, – зламаний портал міг викинути нас де завгодно. От він і викинув на Акрополем. Ми дуже високо. Софі, будь ласка.


Дівчина не змогла відповісти. З рани, яку Зак продовжував тримати, вивергалися нові порції крові, варто було їй поворушити язиком. Дивно, як вона ще не померла від такої обширної кровотечі. Рук вона вже давно не відчувала, і єдине, на що була спроможна – поглянути на нього. Цього було достатньо.


На очах ловця бриніли сльози. Він сильніше притис Софі до себе, і, зарившись носом у її волосся, швидко зашепотів їй на вухо:


– Боже, як мені прикро! Як прикро, що ми втягнули тебе у все це. І не змогли вберегти від Вартових. Яка іронія… Не вдався мені образ поганого хлопця, чи не так? Але якби ж я тільки знав. Якби ж знав… Софі, я… Я… – Він затнувся і поцілував її в скроню, а потім в чоло. – Та все буде добре! От побачиш! Патрік про все подбає. Все буде добре, Софі…


Зрозумівши, що впаде зверху на неї, Захарія відпустив дівчину, прошепотівши наостанок:


– В темряві завжди іди за світлом…


Вони з гуркотом впали прямо посеред дороги.


Софі відчула, як в один момент в неї зламалися всі кістки, простромивши внутрішні органи. Вона видихнула. Тепер кисню для неї немов не існувало. Але вона досі жива і в свідомості, як таке можливо? Тіло повністю паралізувало, дівчина не могла навіть кліпнути. Захарія був десь поряд, але вона не бачила, що з ним.


Вона почула вищання гальм автомобілів. Довкола повис запах паленої гуми.


– Боже мій, Боже мій, Боже мій! – звідусіль почали збігатися люди. Софі не розрізняла обличь, перед її очима миготіли тільки незрозумілі контури фігур, які не припиняли рухатися. Хтось кричав, хтось кликав на допомогу, та вона не змогла виділити окремих слів, які належали всім і нікому водночас.


– Господи, звідки вони тут взялися?


– Вони що, зістрибнули з даху он того будинку?


– Викличіть швидку! Заради Бога, викличіть хтось швидку!


– Пропустіть, я лікар! Пропустіть!.. Господи, скільки крові… Дівчинко, ти мене чуєш?! Дівчинко! – голос, який звертався до неї був грубий і з хрипотою, вочевидь, належачи старшому чоловікові. – Що ж з вами трапилося… Ви! Так, ви! Побудьте поряд із нею, а я гляну, що з хлопцем… А ви описуйте все, що бачите.


Чоловік зник, а на його місці з’явилася жінка. Її надірваний голос звучав нестерпно і боляче різав по вухах. Софі хотіла щось сказати їй, щоб та заткнулася. Та вона не могла. Вона взагалі нічого не могла зробити. Вона могла тільки задихатися.


– У неї скляний погляд, – затараторила жінка. – Вона ледь дихає і зовсім ні на що не реагує! І повсюди повно крові… Стільки крові.


Натовп загудів з новою силою.


– Хлопець живий?


– Швидка вже їде!


Пауза.


– Так, – слабкий голос лікаря, – пульс є, але ледь прощупується. Ні! Не чіпайте його! Та відійдіть всі! Відійдіть! Геть! Ви! Хлопець в синьому светрі! Так! Слідкуйте за ним!


Жінка з неприємним голосом відступила, не припиняючи плакати. Лікар знову повернувся до Софі.


– Дівчинко, хто з вами це зробив? Господи, твої руки… Звідки ці опіки? А рана на шиї… Ти чуєш мене, дівчинко? – чоловік водив маленьким ліхтариком в неї перед очима, але Софі не могла вслідкувати за ним. Вона відчувала, як повільно мізерні залишки повітря покидають її тіло… Разом з останніми силами… Разом із нею.


Софі роздивлялася клаптик неба, який не затулив собою натовп. В голові пролітали уривки спогадів. Вона пригадала, як часто вони втрьох, з Патріком і Гаррі, вилазили посеред ночі на дах тренувального центру, щоб помилуватися нічним небом. Гаррі…


Звідкись здалеку чулося приглушене виття сирен. Софі здавалося, що вона чує все, немов з-під води, а невидима сила все сильніше тягне її до дна.


– Док! – заверещав хлопець. – Пульс зник… Він більше не дихає!


– Боже мій! – лікар кинувся кудись вбік. Пролунав звук роздертої тканини, і уривчасте сопіння. – Ну, дихай, хлопче, дихай! Один…два..


– Вони все одно помруть…


– Прикусіть язика!


– Та ви хоч звернули увагу, що тут море крові?.. У них немає шансів!


– Та заткнись ти вже! Теж мені експерт!


– Дихай! Давай! Ну ж бо… Хлопче… Дихай! Два…Три…


Софі бачила перед собою тільки небо. Велике зоряне небо. Біль досягнув тієї стадії, коли вже перестаєш його відчувати. Вона дивилася на Велику Ведмедицю до останнього моменту.


А потім все не поглинула темрява…


Кінець першої книги.