# Хто дума" зло: роман професора Морiартi

Майкл Курланд

Змiст


Титульний аркуш


Повiдомлення про авторськi права


Посвята


Подяки


Змiст


Епiграф


Примiтка автора


Пролог


Глава перша: На лавi пiдсудних


Глава друга: У Моллi


Глава третя: Нерiшучiсть


Глава Четверта: Мерзенний Дюранс


Глава п'ята: Гра Лисицi та зайця на одну нiч


Глава Шоста: Iспанська будинок


Глава Сьома: Звiльнення


Глава Восьма: Важка Дитина


Глава Дев'ята: Зниклий принц


Глава Десята: Кiмната Троянди


Глава одинадцята: Iсторiя Памели


Глава Дванадцята: Муммер Пiдкрада"ться


Глава тринадцята: поясню" Професор


Глава Чотирнадцята: Джайлс Патерностер


Глава П'ятнадцята: Сутнiсть Чого


Глава Шiстнадцята: Заворушення в Ковент-Гарденi


Роздiл сiмнадцятий: Замок Холирудд


Глава вiсiмнадцята: Зв'язок з Францi"ю


Глава дев'ятнадцята: Гiльдiя жебракуючих


Глава Двадцята: Овочерiзка "Бельвiль"


Глава Двадцять перша: Божевiлля цього дня


Глава Двадцять друга: Хто Мислить Зло


Глава Двадцять третя: Вестерлей-Хаус


Глава двадцять четверта: Французи


Глава Двадцять п'ята: Давай, Iди, Йди, Йди


Глава Двадцять шоста: Чую я вальс?


Глава двадцять сьома: Принц i Смiхотуха


Глава Двадцять восьма: Ноги, Ноги


Глава Двадцять дев'ята: Полуночна туга


Глава тридцята: На пустки


Також Майклом Курландом


Iнформацiя про автора


Авторськi права


OceanofPDF.com


Автор i видавець надали вам цю електронну книгу тiльки для особистого використання. Ви не ма"те права яким-небудь чином робити цю електронну книгу загальнодоступною. Порушення авторських прав суперечить закону. Якщо ви вважа"те, що копiя цi"╖ електронно╖ книги, яку ви чита"те, порушу" авторськi права автора, будь ласка, повiдомте видавцевi за адресою: us.macmillanusa.com/piracy.


OceanofPDF.com


Ця книга для Сема i Арчi, чудових товаришiв, яких нам дуже не вистача".


OceanofPDF.com


ПОДЯКИ


Я хотiв би подякувати мiс Лiнду Робертсон за ╖╖ безпомилковий погляд i за те, що вона завжди говорила менi те, що менi потрiбно було почути.


OceanofPDF.com


Змiст


Титульний аркуш


Повiдомлення про авторськi права


Посвята


Подяки


Епiграф


Примiтка автора


Пролог


Глава перша: На лавi пiдсудних


Глава друга: У Моллi


Глава третя: Нерiшучiсть


Глава четверта: Мерзенна Зухвалiсть


Глава п'ята: Гра лисицi та зайця на одну нiч


Глава шоста: Iспанська будинок


Глава сьома: Звiльнення


Глава Восьма: Важка дитина


Глава дев'ята: Зниклий принц


Глава десята: Кiмната Троянди


Глава одинадцята: Iсторiя Памели


Глава дванадцята: Буркотун Пiдкрада"ться


Глава тринадцята: поясню" Професор


Глава Чотирнадцята: Джайлс Патерностер


Глава п'ятнадцята: Сутнiсть Чого


Глава шiстнадцята: Заворушення в Ковент-Гарденi


Роздiл сiмнадцятий: Замок Холирудд


Глава вiсiмнадцята: Зв'язок з Францi"ю


Глава дев'ятнадцята: Гiльдiя жебракуючих


Глава двадцята: Овочерiзка з Бельвiля


Глава двадцять перша: Божевiлля цього дня


Глава Двадцять друга: Хто мислить Зло


Глава Двадцять третя: Вестерлей-Хаус


Глава двадцять четверта: Французи


Глава двадцатьпятая: Iди, Йди, Йди


Глава Двадцатьшестая: Чую я вальс?


Глава двадцять сьома: Принц i Смiхотуха


Глава Двадцять восьма: Ноги, Ноги


Глава двадцять дев'ята: Полуночна туга


Глава тридцята: На болотах


Також Майклом Курландом


Iнформацiя про автора


Авторськi права


OceanofPDF.com


honi soit qui mal y pense


[ганьба тому, хто мислить зло]


-МОТТО З МРЕШТИ NРЯСНОГО ВIДДIЛЕННЯ Велико╖АРТЕРI╥


OceanofPDF.com


ПРИМIТКА АВТОРА


У деяких дрiбницях мо" виклад цi"╖ iсторi╖ рiзних подiй, що вiдбувалися в пiзню вiкторiанську епоху, може вiдрiзнятися вiд того, що мiститься в сучасних хронологиях, журналах, звiтах тощо. У всiх подiбних конфлiктних областях моя версiя, звичайно, " правильною. Проте всi особи, якi фiгурують у цiй книзi, повиннi розглядатися як вигаданi, незалежно вiд ╖х подiбностi з важливими iсторичними персонажами або вашо╖ двоюрiдною бабусею Харi"т.


OceanofPDF.com


[ПЕРЕДМОВА]


ЛОНДОНСЬКИЙ ПРОФЕСОР ЗАТРИМАНИЙ В ЗВ'ЯЗКУ З НЕЩОДАВНIМ ОБУРЕННЯМ WIDDERSIGN


СПЕЦIАЛЬНО ДЛЯ СТАНДАРТУ


П'ятниця, 11 липня 1890 року


ДIЮЧИ на пiдставi отримано╖ iнформацi╖, детективи Вiддiлу кримiнальних розслiдувань Столично╖ полiцi╖ затримали професора Джеймса Морiартi з будинку 64 з Рассел-сквер, Камден. Професора Морiартi допитують у зв'язку зi спробою пограбування, розпочато╖ в минулу суботу в Уиддерсайн-вiн-Риббл, замiському ма"тку Його свiтлостi барона Торнтон-Хоксбари, розташованому недалеко вiд мiста Уэдсбридж в Ноттiнгемширi.


В ходi того, що стало вiдомо як "Обурення вдоводелов", шестеро чоловiкiв у масках, озбро"них револьверами, вдерлися в особняк приблизно опiвночi, попередньо напавши i зв'язавши воротаря, двох грумов i старшого кучера. Опинившись всерединi, вони зiбрали мешканцiв будинку в ╖дальнi, де один з лиходi╖в охороняв ╖х, поки тро" увiрвалися в невеликий музей, де Його свiтлiсть зберiга" безцiнну колекцiю грецьких артефактiв, придбану на початку столiття дiдом Його свiтлостi. Iншi чоловiка обшукали спальнi на верхньому поверсi, збираючи коштовностi та iншi цiнностi Його свiтлостi, ледi Хоксбари i ╖х шiстнадцяти гостей.


Джеймс Мерсер, головний дворецький, який був пов'язаний в нижнiй коморi разом з кухарем, поко╖вки верхнього поверху i служницею, а також поко╖вки та двома камердинерами, що складалися на службi у кiлькох гостей, зумiв звiльнитися, розбивши склянку i перепилив сво╖ пута гострим уламком. Мерсер негайно вiдпустив двох камердинерiв, пiсля чого вони втрьох вирушили в збройову на першому поверсi. Озбро╖вши себе та iнших трьома гвинтiвками, дробовиком i службовим револьвером Уеблi" 445 калiбру, Мерсер першим пiднявся по сходах для прислуги на верхнiй поверх, де вiн i дво" iнших безстрашних слуг напали на грабiжникiв.


У перестрiлцi дво" грабiжникiв були вбитi, а один поранений в ногу. Решта сховалися в лiсi, i вважа"ться, що принаймнi один з них був поранений. Один з камердинерiв, по iменi Ендрю Лампье, отримав кулю в плече i зараз одужу" в лiкарнi королеви Анни в Ноттiнгемi.


Грабiжники втекли, не взявши жодного з предметiв, якi вони намагалися вкрасти, хоча невелика мiкенська ваза, що дату"ться четвертим столiттям до нашо╖ ери, було знайдено розбитою в травi. Полiцiя Ноттингемшира вважа", що iншi виннi незабаром будуть затриманi.


Барон Торнтон-Хоксбари вiдмовився розголошувати iмена сво╖х гостей, заявивши, що не хоче посилювати травму поганою славою, але вважа"ться, що серед гостей були герцог i герцогиня Пiнно i сер Артур Саллiван, вiдомий композитор. Невiдомо, яким чином, якщо такi взагалi були, це обурення пов'язано iз серi"ю пограбувань великих будинкiв, якi обрушилися на сiльську мiсцевiсть навколо Iст-Мiдлендс за останнiй рiк. Читачi The Standard, ймовiрно, пам'ята" наш звiт про зухвале пограбування в Крамден-Пиммс, ноттингемширском ма"ток лорда Чаута, в березнi цього року, коли злодi╖ посеред ночi вдерлися в вiкно i винесли кiлька цiнних коштовностей, включаючи так званий Бейн оф Торнкрофт, iмперський топаз в двадцять каратiв, який вважа"ться найбiльшим у свiтi, що належав маркiзi Клевську, яка в той час гостювала у його свiтлостi.


Професор Морiартi, колишнiй завiдувач кафедри математики Фалеса в Мидлотианском унiверситетi, добре вiдомий в математичних i астрономiчних колах завдяки сво╖й монографi╖ "Динамiка астеро╖да". Яку iнформацiю вiн, як очiку"ться, надасть полiцi╖ у зв'язку з цим прикрим справою, невiдомо.


НЕПIЗНАНЕ ТIЛО ЗНАЙДЕНО В ТЕМЗI


Спецiально для Стандарту


П'ятниця, 11 липня 1890 року


У четвер ввечерi, близько 8:30 вечора, оголене i сильно понiвечене тiло було знайдено плаваючим в рiчцi Темза нижче мосту Блэкфрайарз. Доктор Фiппс, полiцейський хiрург, якого викликали для огляду тiла, заявив, що це тiло жiнки у вiцi вiд 18 до 25 рокiв, яка пробула у водi щонайменше три днi, перш нiж ╖╖ знайшли. Нi особистiсть жiнки, нi причина ╖╖ смертi поки не встановленi.


OceanofPDF.com


[ГЛАВА ПЕРША]


НА ЛАВI ПIДСУДНИХ


"Якщо закон передбача" це", - сказав вiн.


сказав мiстер Бамбл...,


"закон - це осел, iдiот".


ЧАРЛЬЗ ДIККЕНС


БЕНДЖАМIНУ БАРНЕТТУ, який сидiв у заднiй частинi залу суду, ЗДАЛОСЯ ЗАДУШЛИВО ЖАРКО, але мiстер Суддя Хедж, схоже, не був схильний вiдкривати жодна з чотирьох величезних вiкон. В усiх судових процесах, якi вiн висвiтлював в Олд-Бейлi, Барнетт не пам'ятав, щоб коли-небудь бачив ╖х вiдкритими. Барнетт, власник i головний редактор Американсько╖ служби новин, сидiв на заднiй лавi галере╖ для вiдвiдувачiв з вiдкритим блокнотом на колiнах i ретельно заточеним олiвцем Tiffman's No. 2 в руцi. Професора Джеймса Морiартi, тiльки що вивели з камери i посадили на лаву пiдсудних. Високий чоловiк з яструбиним особою i пронизливими очима, професор стояв нерухомо, злегка зсутуливши плечi у сво"му чорному сюртуку, створюючи враження, що вiн був "диним дорослим у свiтi - або, принаймнi, в залi суду - дiтей. Суд над ним як над спiвучасником убивств у Уиддерсайне тривав чотири днi, перш нiж справу було передано присяжним, i цi добрi джентльмени були вiдсутнi вже три днi. Тепер, о пiв на п'яту пополуднi третього дня засiдань, суддя знову зiбрав суд. Баристери в перуках повернулися з тих мiсць, куди зазвичай ходять баристери в очiкуваннi вердикту, суддя одягнувся в свою червону мантiю i зайняв мiсце королiвського суддi i присяжнi почали збиратися.


Мiстер суддя Хедж почекав, поки останнiй присяжний займе сво" мiсце, а потiм нахилився вперед, спершись на лiктi, i нахилив голову, щоб краще бачити поверх сво╖х окулярiв в дротяною оправi. Його погляд зосередився на бригадире. Вiн насупився. "Я отримав вашу записку", - сказав вiн. "Минуло три днi".


Бригадир пiднявся. " Ми зна"мо, мiлорд. Три днi.


" Ви абсолютно впевненi? - запитав я.


" Так i ", мiлорд. Абсолютно вiрно.


" Ви нiяк не можете прийти до угоди?


В маленькiй аудиторi╖ пiднялося хвилювання, яке було придушене суворим поглядом суддi. Бригадир, худий, маленький, нервовий зеленщик з великим носом в червоних прожилках, який надавав характер його худорлявого i нiчим не примiтному особi, енергiйно закивав. "Так, мiлорд. Це так, мiлорд". Вiн стиснув руки в кулаки i сховав ╖х за спину, щоб не соватися. "Як ви i сказали, ми займа"мося цим уже три днi, мiлорд, i, схоже, у нас взагалi нiчого не виходить".


" Тодi, я вважаю, що дати вам ще кiлька годин на роздуми було б марно?


"Нi, мiлорд".


"Або ще:" його свiтлiсть поморщився, - день чи два?


"Нi, мiлорд".


" Вам зрозумiло звинувачення? - запитав я.


"Так, мiлорд".


"Ви всi, iндивiдуально i колективно, розумi"те i погоджу"теся," почав його свiтлiсть, поправляючи окуляри на носi, " що, якщо пiдсудний Джеймс Морiартi, згiдно з пред'явленим обвинуваченням, був вiдповiдальний за планування пограбування замiського особняка лорда Хоксбэри, вiдомого як Уиддерсайн, отже, вiн волею-неволею так само винен, як i будь злочинцiв, якi дiйсно були присутнi на мiсцi злочину?


"Ми зна"мо, мiлорд".


" I що, оскiльки пограбування призвело до загибелi людини, обвинувачений буде так само винен у вбивствi, як i той, хто зробив пострiл, навiть якщо насправдi його не було в момент вчинення злочину?


"Так, мiлорд".


" I навiть незважаючи на те, що жертвами виявилися дво" злочинцiв?


"Так, мiлорд, ваша свiтлiсть досить детально обговорили це. Спочатку деяким з нас було важко угледiти в цьому справедливiсть, але ваш аргумент був достатньо переконливим. У нас бiльше нема" з цим жодних проблем ".


"Ви абсолютно впевненi?"


"Так, мiлорд".


" Може бути, якщо б я зачитав вам дещо з показань?


Бригадир виглядав переляканим i швидко вiдповiв: "У нас нема" нiяких розбiжностей з приводу показань, мiлорд, i нiяких питань, пов'язаних з ними".


"Зрозумiло." мiстер суддя Хедж зробив паузу, щоб поправити свiй парик, який останнiм часом набув дратiвливу звичку повiльно з'╖жджати на лоб, поки повнiстю не зникав. "Ну що ж", - сказав вiн, дивлячись на бригадира зверху вниз, неначе бiдолаха був квiткою з живоплоту якогось несподiваного i особливо небажаного кольору. "У чому, мабуть, проблема?"


"Ну, мiлорд, ми не можемо прийти до "дино╖ думки щодо того, чи зробив вiн те, в чому його звинувачують, ╜рунтуючись на доказах, якi ми чули, от до чого все зводиться, мiлорд. Можливо, вiн зробив це, але " деякi, хто дума", що вiн, можливо, цього не робив ".


"Пiд 'них', я думаю, ви ма"те на увазi пiдсудного в барi", - уточнив суддя, глянувши на судову стенографiстку.


" Так, мiлорд. Обвинувачений, професор Морiартi, ось кого ми ма"мо на увазi.


Мiстер суддя Хедж вказiвним пальцем повернув окуляри на мiсце i втупився на Морiартi. "Схоже, у мене нема" вибору, окрiм як оголосити судове розгляд незаконним. Три днi i жодного вердикту. Нечувано."


Барнетт нашкрябав у сво"му блокнотi "нечувано" i пiдкреслив це. Йому потрiбно було б домовитися про зустрiч з Морiартi, який був йому другом i наставником в не настiльки вiддаленому минулому, i подивитися, чи не може вiн запропонувати якусь допомогу. Все, що завгодно, з усмiшкою подумав вiн, за винятком органiзацi╖ втечi з в'язницi. З цим, Барнетт був упевнений, професор впора"ться сам.


Високоповажний Эппсворт, королiвський суддя, виступаючи вiд iменi обвинувачення, встав i помацав лацкан сво"╖ суддiвсько╖ мантi╖. "Я хотiв би внести пропозицiю, мiлорд, оголосити судове розгляд незаконним".


"Схоже, у мене нема" особливого вибору", - сказав його свiтлiсть.


Сер Хемфрi Ловенбог, який виступив в якостi захисника, встав i серйозно, хоча й коротко, вклонився суддi. "Якщо вашо╖ свiтлостi буде завгодно, - сказав вiн, - мiй клi"нт професор Морiартi i я були б цiлком готовi позбавити корону вiд витрат i клопоту, пов'язаних з новим судовим процесом. Я б сказав, що спрямованого вердикту було б достатньо".


" Спрямований вердикт?


" Так, мiлорд. Про невинностi, мiлорд.


Мiстер суддя Хедж вiдкинувся на спинку свого суддiвського крiсла i сердито подивився згори вниз на баристера в перуцi. " Я радий бачити, сер Хемфрi, що ви не втратили почуття гумору пiд час цих слухань.


Професор Морiартi повернувся на лавi пiдсудних, щоб подивитися на галерею. Вiн дiстав з нагрудно╖ кишенi пiджака пенсне i протер скло шматком фланелi, вивчаючи обличчя тих, хто вивчав його спину.


"Я хотiв би запропонувати," сказав високоповажний Эппсворт, "призначити нову дату судового розгляду як можна швидше".


"Я б так i подумав", - сказав суддя Хедж. "Я сумнiваюся, що ми змогли б залучити другого присяжного, настiльки слiпого до очевидного". Вiн стукнув молотком по лавi перед собою. "Це справа закрита, судовий розгляд оголошено помилковим, цi присяжнi", - вiн зробив паузу, щоб люто поглянути на присяжних, - "звiльненi. ╥х iмена будуть викресленi зi спискiв. Секретар призначить нову дату суду ".


Морiартi поклав пенсне назад у кишеню, коли його очi зустрiлися з очима Бенджамiна Барнетта на галере╖. Вiн ледь помiтно кивнув i знову повернувся лицем до суддi.


Сер Хемфрi зробив пiвкроку вперед. " Я хотiв би поновити розгляд питання про звiльнення мого клi"нта пiд заставу, мiлорд.


"Гумор, сер Хемфрi," суворо сказав суддя Хедж, " можна використовувати лише до пори до часу.


Барнетт закрив блокнот i пiднявся. Значить, буде ще один судовий розгляд. Цей короткий кивок професора, безсумнiвно, був знаком того, що Морiартi бажа" його бачити, подумав вiн. Вiн вiдвiда" в'язницю як можна швидше. Якби вiн мiг якось допомогти, вiн, безумовно, зробив би це. Знання Барнетта про Морiартi, отриманi за два роки роботи з цi"ю людиною i посвячення принаймнi деякi з його та"мниць, пiдказали йому, що Морiартi майже напевно винен в цьому конкретному злочинi. Однак вина або невиннiсть не були частиною цього рiвняння. Тут був задiяний питання честi. Морiартi колись зробив те ж саме для Барнетта, причому з османсько╖ в'язницi. Вiн розумiв, що дружина Барнетта, Сесiлi, можливо, дивиться на це iнакше - жiнки схильнi думати про "честi" як про чоловiчому виправдання за те, що вiн веде себе як дитина. Барнетт задумливо вийшов на Ньюгейт-стрiт.


OceanofPDF.com


[ГЛАВА ДРУГА]


У МОЛЛI


Приходьте, дайте нам вiдчути ваше якiсть.


- ШЕКСПIР


ЦЕ БУЛО В суботу, 13 вересня 1890 року, протягом чотирьох годин, але п'ятниця затягнулася надовго в джентльменському закладi, вiдомому як Mollie's, триповерховiй будiвлi з бiло╖ цегли на Гладстон-сквер, 33, Лондон. Останнього клi"нта випровадили, за винятком маркiза i полковника гвардi╖, якi використовували заклад як резиденцiю на нiч, i п'ятьох гравцiв в туалет рiзних рангiв i посад у кiмнатi нагорi, якi, ймовiрно, не вийдуть, хитаючись, у холодний, сирий туман де-то до вiвторка. Поко╖вки збирали брудну постiльну бiлизну, яке потрiбно було попрати i погладити, келихи, якi треба було вимити, пляшки, якi потрiбно було обполоснути i повернути виноробам, а також рiзнi наряди з воланами i спецiальнi костюми, якi потрiбно було почистити, оглянути та, при необхiдностi, полагодити. Веселi дiвчата насолоджувалися розкiшшю спати на самотi.


Потiм раптово пролунав стукiт, наче хтось сильно стукав, стукав у зовнiшню дверi.


"Запiзно для вiдвiдувачiв," пробурмотiв порть". " Або трохи зарано, якщо вже на те пiшло. "Вiн вiдкрив прорiз для очей i виглянув назовнi. Помаранчево-бiлий свiт газового лiхтаря над дверима висвiчував двох чоловiкiв у вечiрнiх костюмах, що стояли зовнi, стискаючи сво╖ шовковi капелюхи в руках у рукавичках: худорлявого молодика з бакенбардами "бараняча вiдбивна" i пiдкресленою серйознiстю; i бiльш старшого, щiльного, з густими вусами щiточкою i ноткою гумору на румяном особi.


"Закрито на нiч", - крикнув ╖м порть". "Приходьте завтра - або пiзнiше сьогоднi, як вийде. Скажiмо, близько трьох годин дня. Тодi, я впевнений, радий бачити вас, джентльмени.


Молодий худорлявий джентльмен наблизив очей до прорiзи для очей. "Вибачте за турботу, друже," сказав вiн. " Ми тут, щоб забрати барона Ренфрю. Вiн запiзню"ться на свою наступну, гм, заручини. У нього змiнилися плани? Вiн залишиться у нас на нiч? Не могли б ми поговорити з ним, якщо ви не заперечу"те?"


"Барон Ренфрю, чи не так?" спитав порть". " Що ж, тодi проходьте у вiтальню, джентльмени. Вiн вiдчинив дверi i проводив ╖х в передню кiмнату. " Ви просто почекайте тут хвилинку, а я покличу мiс Моллi.


Не бiльше нiж через три хвилини Моллi Кобби, свiтловолоса, повногруда, швидко наближа"ться до сорока рокiв, при"мна на вигляд, вiд червоних шовкових стрiчок в темному волоссi до чорних атласних туфельок на ногах, увiйшла через внутрiшню дверi, туго зав'язуючи шнурок шовково╖ накидки навколо талi╖. "Що все це значить?" - вигукнула вона. "Барон покинув це примiщення, по-мо"му, бiльше години тому - може бути, навiть два. I що вам може бути потрiбно вiд нього в такий раннiй час, якщо я можу запитати?


"Вiн пiшов, чи не так?" - запитав той, що молодший, пiдтискаючи губи i задумливо чухаючи нiс кiнчиками пальцiв.


" Вибачте, мiс, - сказав той, що постарше, з густими вусами щiточкою, пiдхоплюючись на ноги i стоячи прямо, як шомпол, як сержант на парадi. "Я мiстер Мортiмер, а мiй колега тут мiстер Пеллью. Ми не хотiли вас турбувати, дiйсно не хотiли. Але карета барона чекала барона на стайнi разом з конем, кучером i всiм iншим протягом останнiх п'яти годин, а барон так i не з'явився поблизу. Якщо б ви могли точно сказати нам, коли вiн ви╖хав, чи куди попрямував, ми були б вам дуже вдячнi. Бачте, це наша робота - наглядати за бароном, i втратити його слiд - найбiльше, чого варта наша робота. На жаль, вiн не завжди достатньо вдумливий, щоб перераховувати сво╖ парафi╖ та вiдходи, перш нiж приходити i йти ".


Моллi задумливо подивилася на них. " Значить, ви пара його сторожових псiв? Чому ви весь цей час не заходили всередину i не чекали в такому комфортi, як зараз? Як цей мiстер, е-е, Фетч, який всюди слiду" за ним.


Мiстер Мортiмер посмiхнувся. " Ми його зовнiшнi сторожовi пси, мiс.


"До речi," сказав мiстер Пелью, " де вищезгаданий мiстер Фетч?" Вiн оглянув кiмнату, нiби чекав, що Фетч вискочить з якого-небудь скринi або шафи, як годинниковий механiзм.


"Я не знаю, чому такого молодого, красивого джентльмена, як барон, потрiбно охороняти i супроводжувати сюди i назад", - сказала Моллi. "Може бути, ви могли б менi це пояснити".


"Просто так влаштованi речi, мем", - сказав мiстер Пелью, широко розводячи руками на знак пояснення.


"Бачите, це його мати," додав мiстер Мортiмер, " i його бабуся. Вони не хочуть точно знати, що вiн робить, якщо ви розумi"те, що я маю на увазi, але вони не хочуть, щоб у нього були якiсь непри"мностi при цьому ".


"Що ж," сказала Моллi, хитаючи головою. " Думаю, що так воно i ".


"Ви говорите, вiн пiшов?" запитав мiстер Пелью. " I мiстер Фетч з ним? Ви зна"те, коли саме вони пiшли?


"Я не слiдкую за вiдвiдувачами-джентльменами," строго сказала Моллi, манiрно опускаючись на диван i жестом запрошуючи чоловiкiв сiсти.


"Навiть для того, щоб отримати, е-е, винагороду?" припустив Мортiмер, обережно влаштувавшись в м'якому крiслi.


"Ну ж," строго сказала Моллi. - Ти що, дума"ш, ми тут зграйка вуличних повiй?


Мортiмер обдумав це питання i вирiшив не говорити все, що вiн думав.


" Значить, ви не стежите за приходом i вiдходом ваших гостей? - Запитав Пелью, схиливши голову набiк i дивлячись на не╖, як горобець на жука.


"Тiльки в тому разi, якщо це необхiдно для ╖х розваги", - сказала Моллi. "Воротар проводить ╖х всередину, але " бiчнi дверi, через яку вони можуть вийти, якщо захочуть. В кiнцi вечора дiвчата розповiдають менi, будь, е-е, послуги були наданi, i це запису"ться на рахунок джентльмена ".


" Значить, ви не можете з упевненiстю сказати, що барон i мiстер Фетч дiйсно по╖хали, чи не так?


Моллi нервово заерзала на сво"му сидiннi. " Я не бачила, як вони йшли, якщо ти це ма"ш на увазi, але пройшов якийсь час. Я був у холi нагорi, мабуть, пройшов добру годину тому, i мiстера Фетча вже не було в його крiслi за межами кiмнати. I коли мiстер Фетч залиша" хол, само собою зрозумiло, що барон Ренфрю залиша" кiмнату.


"Прошу вибачення?" запитав мiстер Мортiмер.


"Мiстер Фетч, як вiрний пес - можливо, тому його i звуть Фетч, як ви дума"те?- завжди чека" за дверима свого господаря. Я поняття не маю, вiд чого, на його думку, вiн захища" свого господаря, але вiн ставиться до цього цiлком серйозно. Одна з дiвчат одного разу запропонувала розважити його в сво╖й кiмнатi, поки вiн чека", можна сказати, в якостi акту доброти, але вiн вiдмовився вiд цього. Дуже серйозний i вiдданий справi, мiстер Фетч. Ненсi була зовсiм збентежена. Ранiше ╖й нiхто нiколи не вiдмовляв; зазвичай це вона сама вiдмовля". Тому ми да"мо йому зручне крiсло i трохи шипучки з газогена з невеликим додаванням брендi, щоб прибрати непри"мний присмак, як вiн каже, i там вiн сидить, поки не з'явиться барон.


Мортiмер кивнув. "Зрозумiло," сказав вiн.


" Отже, оскiльки мiстер Фетч пiшов, барон, мабуть, теж з'явився.


" Але насправдi ви не бачили, як вiн iшов?


" Нi, я не можу сказати, що це зробив я.


- А хто-небудь знав?


Моллi зiтхнула. " Вже досить пiзно. Бiльшiсть дiвчаток сплять.


Мiстер Пеллью манiрно сiв на червоний плюшевий диван позаду нього i почав неуважно грати однi"ю з пензликiв, якi утворювали бахрома по краю дивана. "З якою молодий ледi барон проводив вечiр?" поцiкавився вiн. "Можливо, ми могли б поговорити з нею".


Моллi змусила себе пiднятися на ноги. "Потреби мають бути такими, якими будуть бажання, я завжди кажу". Вона ще раз зiтхнула, сумно похитала головою i вийшла з кiмнати.


Через пiвхвилини вони почули ╖╖ крик.


Мортiмер i Пеллью скочили на ноги i кинулися нагору, за ними пiшов воротар, розмахував величезною дубовою палицею, та"мничим чином з'явився у нього в руцi. Крики припинилися, коли вони досягли довгого, тьмяно освiтленого коридору, але дверi вiдкрилися, i юнi ледi закладу, щiльно запахнув фланелевi нiчнi сорочки вiд протягу, обережно виглянула назовнi. В кiнцi коридору один з прибиральникiв з картами в руцi вийшов з роздягальнi i обережно принюхувався до повiтрю. В цих старих будинках пожежi були постiйною проблемою. Не бачачи нiчого подiбного, чоловiк втiк назад в кардiологiчний зал, в останнiй раз роздратовано фиркнув i пробурмотiвши "Жiнки!", i зачинив дверi.


Кiлька дiвчат зiбралися бiля однi"╖ з вiдкритих дверей. Мортiмер зупинився, щоб додати газ в настiнному бра бiля дверей, i яскравий бiлий свiт вiд камiнно╖ полицi заповнив коридор. Спальня являла собою прямокутник розмiром приблизно чотирнадцять на двадцять футiв, вмiщав величезне лiжко, непоказний нiчний столик, висувне бюро в стилi королеви Анни, рожевий шафа з фризом, що зображують похмурих ангелiв, намальованих по верху, i умивальник з порцеляново╖ раковиною. На стiнах, якi в iншому були обкле"нi флокированными шпалерами з малюнком тюльпанiв, висiли кольоровий офорт, зобража" шхуну пiд час шторму, картина маслом, що зобража" корову, i два дзеркала в рамах.


На лiжку, витягнувшись, лежала дiвчина, а мiс Моллi схилилася над нею. Свiтло з холу, вiдбиваючись вiд дзеркал на стiнах i стелi, вiдкидав химернi вiдображення по кiмнатi i тримав велику ╖╖ частину в глибокiй тiнi, коли увiйшли чоловiки, i на мить здалося, що в неосвiтлених кутах ковзають та"мничi полузримые iстоти.


Промiнь свiтла осяяв обличчя дiвчини, гарненькою рудоволосо╖ дiвчини з веснушчатым личком. Вона лежала на спинi, оголена, з простирадлом, для скромностi накинутою на живiт, руки i ноги були розведенi в сторони i прив'язанi якимсь товстим атласним шнуром до чотирьох стовпчикiв лiжка. Здавалося, якась пастка освiтлення вiдкидала на простирадло темну тiнь.


"Я не знав, що наш господар був шанувальником маркiза де Сада," тихо зауважив мiстер Мортiмер.


"Давайте не будемо зациклюватися на цьому," сказав Пелью, вiдвертаючись i пильно дивлячись в iншу частину кiмнати. " Розв'яжiть дiвчину, мiс Моллi, i я подбаю, щоб вона отримала зайвi два - нi, п'ять фунтiв за сво╖, е-е, непри"мностi.


"Роза, так вона себе називала", - сказала Моллi, не пiднiмаючи очей. "З-за ╖╖ кольору шкiри, якщо ви розумi"те, що я маю на увазi; руде волосся, червонi щоки. Троянда".


- Зателефонувала сама?


Одна з дiвчат у холi запалила другу газовий пальник, яка висвiтлила лiжко. Мортiмер пiдiйшов ближче i зазирнув через плече Моллi. Очi Троянди невидяще дивилися в дзеркальна стеля. ╥╖ рот був вiдкритий, губи утворили овальну букву О - вiчний безмовний крик жаху. Глибока рана вiдкривала ╖╖ надто бiлу шкiру вiд горла вниз, мiж грудьми, i зникала пiд простирадлом. Те, що здавалося темною тiнню посеред лiжка, виявилося калюжею повiльно застывающей кровi.


"Ну, я буду..." - почав Мортiмер, мимоволi роблячи крок назад i прикриваючи рот рукою. Пiсля кiлькох секунд беззвучного сглатывания вiн видавив: "Що за жахлива рiч! Жахливо!"


Пеллью повернувся i пiдiйшов ближче до лiжка, щоб оглянути побо╖ще. "Справдi, жахливо", - сказав вiн. "Трагiчно. Така концентрована лють обрушилася на цю бiдну дiвчину. Я не бачив нiчого подiбного з тих пiр, як... ну, протягом деякого часу. Вiн повернувся до Мортимеру. "Ти ж не дума"ш, що це могло бути роботою ... нашого майстра ... чи не так?" - запитав вiн упiвголоса. "Були чутки ... ... у той час, я пам'ятаю".


"Нiсенiтниця", - сказав Мортiмер. "Тодi i зараз - нiсенiтниця! Не вiрте цьому нi на секунду. Тут сталося щось жахливе, але ви не можете так думати ... барон ... мав до цього якесь вiдношення.


"Ну, i де ж вiн тодi?" - запитав Пелью, оглядаючи кiмнату.


Раптово Моллi знову закричала й вiдскочила вiд лiжка. "Щось схопило мене за ногу!" - вискнула вона.


Зграйка дiвчат, що зiбралися в коридорi зовнi, заверещала вiд спiвчуття, потiм знову заверещала, коли з-пiд лiжка з'явилася рука, що простяга"ться ... тягнеться ...


Мортiмер i Пеллью вхопилися за руку й потягнули. Вiн був прикрiплений до малому зморщеному чоловiка у бiлiй сорочцi та чорних бриджах, який вислизнув з-пiд лiжка i нерухомо простерся на пiдлозi. Дiвчатка знову взвизгнули.


"Та це ж мiстер Фетч," сказала Моллi, дивлячись на чоловiка зверху вниз.


Фетч вiдкрив очi i заморгав вiд яскравого свiтла. "Де я?" прохрипiв вiн, перевертаючись на iнший бiк. " Що сталося?


"Не звертайте на це уваги", - строго сказав мiстер Мортiмер. "Де барон?"


Фетч спробував сiсти, але зi слабким стогоном лiг назад. " Мене вдарили, - сказав вiн. " Вдарили. Голова вiдкинулася в сторону. Щось схопило мене ззаду, i... ой! Вiн спробував доторкнутися до мiсця над лiвим вухом, де був нанесений збиток, але бiль була дуже сильною.


"Що за "щось" вдарило тебе?" Запитала Моллi.


Одна з дiвчат за дверима притиснула руку до рота. "Привиди та вовкулаки," прошепотiла вона гучним i серйозним пошепки. " Ночами по цих коридорах бродять дивнi iстоти.


"Дуже дивно", - погодилася одна з дiвчат. "Я вiдчувала ╖хню присутнiсть як холодну, липку руку на сво╖й спинi в темрявi!"


"Не бiльш дивна, нiж ти сама, Гледiс Плам," строго сказала Моллi. - А тепер повертайтеся в сво╖ кiмнати, всi ви, i перестаньте лякати один одного, або ви вiдчу"те мою холодну руку там, де це принесе якусь користь.


Група молодих жiнок дивилася на не╖ широко розкритими очима i не робила спроб поворухнутися.


"Де твiй господар?" Повторив Мортiмер, схилившись над розпростертим Фетчем. "Де барон?"


"Не знаю," пробурмотiв Фетч. " Де я?


Моллi присiла навпочiпки поруч з Фетч. " Ти в кiмнатi Роуз, - сказала вона йому. " Ще кiлька хвилин тому ти був пiд лiжком Роуз.


Обережно повернувши голову, Фетч оглянув кiмнату. "Я був?" здивовано запитав вiн. " Що я там робив? Тодi куди подiвся барон?


"Зачекайте!" - сказав Мортiмер. "Що це за звук?"


" Звук? Пелью випростався i допитливо оглянув кiмнату.


"Мовчи i слухай," велiв Мортiмер, притискаючи вказiвний палець до губ.


Кiлька секунд вони мовчки слухали. Пара дiвчат в холi нервово захихотiли, але Моллi суворо подивилася на них, i всi смiялися потихеньку.


" Що за звук? - Прошепотiла Моллi.


"Це щось на зразок м'якого дряпання, постукування, схлипування", - сказав Мортiмер. "Виходить вiд ..." Вiн озирнувся навколо, намагаючись визначити джерело звуку. "Ось воно знову, але я не можу сказати, звiдки воно виходить".


Моллi пiдняла очi до стелi i затамувала подих. "Я дiйсно це чую," сказала вона. Вона обвела пальцем кiмнату, як зiйшла з розуму стрiлка компаса, а потiм вирiвняла його i вказала на шафу. "Там", - сказала вона. "Це звiдти".


Пеллью з надмiрною обережнiстю навшпиньки пiдiйшов до шафи i зупинився перед дверима, щоб озирнутися на Мортiмера. Мортiмер кивнув, i сторож, що стояв у нього за спиною, високо пiдняв свою палицю.


Пеллью став збоку вiд шафи i смикнув дверну ручку - безрезультатно. Вiн смикнув раз, i знову дверi не зрушила з мiсця, але на цей раз зсередини шафи долинув гучний вереск.


Пеллью спохмурнiв i, пiдiйшовши до дверей, мiцно взявся обома руками за багато прикрашену круглу ручку. Розставивши ноги, щоб впертися ступнями в стiнки шафи, вiн знову смикнув щосили. Пролунав скрип i клацання, i дверi вiдчинилися, вiдкинувши Пеллью на спину в негiдною позi.


У шафi висiло кiлька суконь i жакетiв, бiрюзово-син" оксамитове пальто i червоний шовковий халат з японськими претензiями. Зiщулившись пiд халатом так щiльно, як тiльки могла, маленька дiвчинка в бiлiй сорочцi з оборками, ╖╖ зухвале кругле личко було мокрим вiд слiз i червоним вiд довгих зусиль придушити крик - серiю крикiв, - якi тепер почали вириватися назовнi.


Моллi зиркнула на дiвчину i зробила крок вперед. " Ну-ну, ну-ну, Памела, - рiзко сказала вона. " Давай не будемо про це. Ти повинна тримати себе в руках. Що ти робила в гардеробi? Ти повинна зробити глибокий вдих i взяти себе в руки."


Памела проковтнула i перестала схлипувати досить надовго, щоб зробити глибокий вдих, потiм вибухнула новим нападом ридань.


Мортiмер пiдiйшов i обiйняв дiвчину, спiвчутливо, хоча i нiяково, поплескуючи ╖╖ по спинi. "Ну, ну, - сказав вiн. "У мене вдома " гель приблизно твого вiку, може, трохи молодше. Ти не повинна так засмучуватися. Що ти робила в гардеробi?"


Памела схлипнула.


"Ти був там, коли це сталося...?" Запитав Пелью. "Що б це було? Тепер зроби глибокий вдих".


Памела подивилася на нього, глибоко зiтхнула i схлипнула.


"Я не думаю," сказала Моллi, "що глибоке дихання допоможе".


Мортiмер дiстав з кишенi пiджака величезний бiлий носовичок i витер вологе обличчя Памели. "Схоже на те," погодився вiн.


"Я вiднесу ╖╖ в ╖╖ кiмнату", - сказала Моллi, пiдхоплюючи дiвчинку на руки. "Ми поговоримо з нею пiзнiше, коли у не╖ буде можливiсть ... що б ╖й не знадобилося зробити".


Мiстер Мортiмер подивився на мiстера Пелью, а мiстер Пелью подивився на мiстера Мортiмера. "Вибирайте фiрмовi страви", - сказав Мортiмер Пелью. " Я залишуся тут i зроблю все, що в мо╖х силах.


"Поставте по людинi у кожно╖ дверi", - сказав Пелью.


"Звичайно," погодився Мортiмер, - але я боюся, що кiнь давно зникла".


"Яка коня?" Запитала Моллi. "Якi фiрмовi страви?"


" Спецiальний вiддiл карного розшуку Скотленд-Ярду, мем, - вiдповiв ╖й Мортiмер. " Боюся, нiчого не поробиш. Ско"но вбивство, i Його- е-е, барон Ренфрю пропав.


- В якому будинку? Моллi вискнула, закривши обличчя руками. "Я не хочу, щоб роззеры були тут", - запротестувала вона, дико озираючись по сторонам, нiби чекала, що вони в будь-яку секунду вистрибнуть у вiкно.


"Про, це не звичайна полiцiя", - запевнив ╖╖ Мортiмер. "Це дуже стримана група джентльменiв, спецiально навчених справлятися з подiбними ситуацiями. Мiстер Пеллью вiзьме наш екiпаж i привезе ╖х. Не могли б ви, будь ласка, простежити, щоб всi зовнiшнi дверi були замкненi?


"У таких ситуацiях, як якi?" Запитала Моллi. "Що це за особлива родинна гiлка?"


"Iдiть, мiстер Пелью," сказав мiстер Мортiмер, твердою рукою беручи керiвництво на себе. " Будьте ласкавi, мiс Моллi, придбайте за дверима. Все буде вiдкрито вам в свiй час. Що в даному випадку, ймовiрно, вiдбудеться протягом наступних пiвгодини, я б сказав."


Мiстер Пеллью затрусил геть по коридору, групка дiвчат расступалась перед ним, як Червоне море перед Мойсе"м. "Якби, - подумав Пеллью, - релiгiйне порiвняння не було надто недоречним в такий час".


"Я говорю!" - проревiв голос з кiнця коридору. "Дiвчатка, будь ласка, тихiше!" Ми тут намага"мося грати в карти!"


OceanofPDF.com


[ГЛАВА ТРЕТЯ]


НЕРIШУЧIСТЬ


Задоволення - це не що iнше


але перерва в болi.


- ДЖОН СЕЛДЕН


МАММЕР ТОЛЛИВЕР, мiнiатюрна асистентка професора Морiартi, ненадiйно примостилася на сидiння зеленого дамаського крiсла у вiтальнi Барнеттов. Його маленькi нiжки, взутi в лаковану шкiру, злобно розгойдувалися взад-вперед, що вiзуально контрастувало з рiзким гнiвом, що звучали в його голосi, коли вiн говорив.


"Ти прийшов побачитися з професором, от що", - сказав вiн.


"Навряд чи", - зiзнався Бенджамiн Барнетт з глибин свого м'якого крiсла.


"Але вони не дозволили менi побачити його, от що, - продовжувала Мама, - i вони не передали менi вузол з необхiдними речами, який я привезла для нього. 'Турбуються про його безпеку", - кажуть вони. Я, хто був довiреною особою професора i лiлiпутом протягом бiльшо╖ частини двох десятилiть. I справа не тiльки в тому, вiд чого вони його так звано захищають. мiстер Моуз засмучений, тому що вони не дозволяють йому приносити професор вичищений, накрохмалену i випрасувана одяг. Вiн каже, що професор недобре ходити без сорочок, комiрцiв i всього такого. I якщо вже на те пiшло, то я кажу, що це неправильно ".


" Мiстер Моуз? Дружина Барнетта, Сесiлi, пiдняла очi зi свого мiсця за столом мiж високими вiкнами. " Так, дворецький професора.


" Дворецький, помiчник шерифа i охоронець, коли такий потрiбен, - не те щоб професор не мiг подбати про себе у важку хвилину.


"Влада досить ускладнюють доступ до професора", - погодився Барнетт. "Спецiальнi форми з Мiнiстерства внутрiшнiх справ, спецiальний дозвiл вiд начальника тюрми, нi те, нi iнше вони, схоже, не схильнi легко передавати. ╥м знадобилося чотири днi, щоб обробити мiй запит, а я журналiст ".


"Так, але я карлик", - сказав жартiвник. "Хiба у карликiв нема" прав у цьому королiвствi?"


Сесiлiя пiдняла брову. " Королiвський свiт?


"Само собою зрозумiло, чи не так?" - сказав буркотун. "Зараз тут нема" жодного королiвства, чи не так?"


"Нi, це не так", - погодилася Сесiлiя.


"Навiть коли я зустрiвся з професором, - продовжив Барнетт, - вони не полегшили менi завдання. Вони привели мене в крихiтну кiмнату з кам'яними стiнами i охоронцем у дверi - зауважте, усерединi дверей, - i посадили навпроти нього за дерев'яний стiл, пригвинчений до пiдлоги. I стiльцi - вони теж були пристебнутi. Це мiсце знаходилося занадто далеко вiд столу, щоб зручно було писати або щось ще. По-справжньому великий охоронець стояв мiж нами i сердито дивився на нас зверху вниз, поки ми розмовляли. На професора були наручники, якi охоронцi вiдмовилися зняти. I вони двiчi обшукали мене - у внутрiшнiх ворiт, а потiм ще раз у дверi в кiмнату. Менi довелося вивернути кишенi. Менi не дозволили взяти з собою нiчого, крiм блокнота й олiвця. Майте на увазi, тiльки один олiвець. Я весь час боявся, що вiстря злама"ться, поки я буду робити нотатки ".


"Я мiг би стати журналiстом", - сказав ряджений. "Одного разу я дещо написав. Це стосувалося велико╖ риби". Вiн похмуро втупився в стiну, нiби цей досвiд був з тих, про яких вiн бiльше не хотiв думати.


"Я думала, особам, якi очiкують суду, дозволенi вiдвiдування", - сказала Сесiлiя.


"Хто-то так, а хтось нi", - сказав ╖й Барнетт. "Професор, з яко╖сь причини, " одним з "нi"".


"Медуза," пояснив буркотун.


Сесiлiя зробила паузу в написаннi записки, ╖╖ ручка була готова продовжити. "Як ти дума"ш, чому вони так ускладнюють зустрiч з ним?"


"Що я думаю, - припустив ряджений, - так це те, що вони бояться, що вiн пiдiрве двiр i пiде в мiсце, де бiльше мiсця для пересування. Може, вони думають, що я пронесу його потайки у сво"му рюкзаку.


Сесiлiя посмiхнулася цiй картинцi. "У тебе " рюкзак?" запитала вона.


"Звичайно", - сказав ряджений. "Ма" ж у мене мiсце, куди я можу носити сво╖ дрiбнички, чи не так?"


"Звичайно", - погодилася Сесiлiя.


"╢ тi, хто хотiв би поглянути на мо╖ етажерки," похмуро сказав ряджений, "але я можу вiдрiзнити яструба вiд ручно╖ пилки".


Сесiлiя посмiхнулася. "Радий за тебе," сказала вона.


Барнетт пiдвiвся i почав ходити по кiмнатi. Вiн задумливо втупився у стелю, згадуючи дивнi умови, при яких вiн вперше зустрiв Морiартi. Приблизно шiстьма роками ранiше султан Абд-уль Хамiд, другий носiй цього iменi, розглядав можливiсть придбання пiдводного човна Garrett-Harris для використання в сво"му вiйськово-морському флотi. "Нью-Йорк Уорлд" направила Бенджамiна Барнетта, свого видатного iноземного кореспондента, в Константинополь, щоб повiдомити про ходовi випробування корабля. Барнетт вперше зiткнувся з Морiартi, бiжить по вулицi Стамбула з бандою вуличних хулiганiв, якi переслiдують його по п'ятах. Барнетт i лейтенант Сефтон, британський вiйськово-морський офiцер, врятували професора, який подякував ╖м за допомогу, хоча, як вiн запевнив ╖х, цiлком мiг би впоратися з ситуацi"ю самостiйно. Незабаром пiсля цього Сефтон був убитий, i османська влада у сво╖й мудростi вирiшили, що Барнетт винен. Професор Морiартi врятував Барнетта з в'язницi Османли, де той чекав суду. Незважаючи на його невиннiсть, було iмовiрно, що, коли влада, нарештi, зберуться судити його, колеса султансько╖ правосуддя оштрафують його.


Рiк потому, коли Барнетт працював на Морiартi в Лондонi, вiн вперше зустрiв свою кохану Сесiлi. Вiн багатьом зобов'язаний професор Морiартi, борг, який, як вiн вiдчував, нiколи не зможе належним чином погасити. " Якщо професоровi потрiбна допомога, - почав вiн.


"Вiн так сказав?" Запитала Сесiлiя.


"Нi, насправдi, вiн цього не робив, але тодi це було б важко, якби мiж нами сидiв Кардiффскiй гiгант".


"Вiн знайде який-небудь спосiб дати нам знати, сказати, чого вiн хоче вiд нас", - твердо сказала Сесiлiя. "Якщо ти спробу"ш втрутитися наослiп, ти, ймовiрно, тiльки зiпсу"ш".


Барнетт зупинився перед диваном i зiтхнув. "Чому, - подумав вiн, - коли жiнка виходить замiж за чоловiка, вона вiдразу ж втрача" будь-яку повагу до його розуму i здiбностям?" Думка про те, що, можливо, у не╖ нiколи не було такого поваги, прийшла йому в голову, але вiн знову вiдкинув ╖╖. "Маммер, ймовiрно, права", - сказав вiн, вiдновлюючи сво╖ ходiння. "Тюремнi влади вживають заходiв обережностi проти передбачуваного всевiдання професора. Вони бояться, що вiн збира"ться втекти".


"Так i повинно бути", - зауважив буркотун.


"Iнодi," роздумувала Сесiлiя, "репутацiя розумницi працю" проти чи╖хось iнтересiв". Вона повернулася до сво"╖ записцi.


"Професор зазвичай сам не гра" на сво╖й флейтi," сказав музикант, - але " iншi, якi грають на нiй за нього. Таким чином, у нього репутацiя серед лиходi╖в за те, що вiн зна" все, що тiльки можна знати, чого в значнiй мiрi нi на площi, i за те, що вiн робить все, що робиться, до багатьох з яких вiн нi в якому разi не став би торкатися ".


"Все це, звичайно, безглуздо", - сказав Барнетт. "Подумати тiльки, що Морiартi мiг вчинити таке - бути таким дурним - це безглуздо".


Сесiлiя обережно поклала ручку на промокашку i глибоко зiтхнула. " Перестань ходити взад-вперед, - сказала вона. " Ти змушу"ш мене нервувати.


"Вибач". Барнетт плюхнувся на диван.


"Я знаю, ви багато чим йому зобов'язанi," сказала Сесiлiя, " але навiть ви повиннi визнати, що часом вiн, скажiмо так, здiйснював вчинки, що суперечать законам уряду ╥╖ Величностi. Чому ти так впевнений, що вiн не був замiшаний в цьому iдiотизмi з Widdersign?


Той, що бурмоче встав зi стiльця й скочив на ноги, перш нiж Барнетт встиг вiдповiсти. "Нi за що!" - заявив коротун. "Це взагалi не в його стилi!"


Сесiлiя повернулася до нього. - Тодi чому ти так впевнений?


"Ну, по-перше, я б знав, якби професор був замiшаний в цьому, чи не так? У нас з ним нема" секретiв один вiд одного. Принаймнi, нiчого професiйного. Крiм того, бiзнесмени стверджують, що вiн планував цю роботу з Widdersign, а вiн не плану" таких недбалих планiв. Якщо б вiн спланував цю роботу, тi, хто повинен був бути пов'язаний, цiлком могли б залишитися пов'язаними ви можете покластися на це ".


"Я думаю, ти права, мама", - задумливо промовив Барнетт.


Сесiлiя схилила голову набiк, як цiкавий воробей. "Значить, не його чеснiсть або мораль, а його професiоналiзм змушу" вас думати, що вiн невинний?" - запитала вона.


Барнетт на секунду задумався. "Це вiрно, - погодився вiн, - "i я б сказав, що це набагато бiльш надiйний показник. Що насправдi можна знати про ступiнь чесностi або моральностi iншо╖ людини? Скажи менi це.


Сесiлiя знову посмiхнулася. "Дiйсно, що?" вона погодилася. "Як виглядав професор, коли ви його побачили?"


Барнетт на мить замислився. "Сiрий, " сказав вiн, - i, я не знаю, флегматичний. Як нiби вiн не збирався дозволяти всьому цьому турбувати себе, але йому потрiбнi були значнi зусилля, щоб впоратися з цим ".


"Що ви обговорювали?" Запитала Сесiлiя.


"Ми не так вже багато обговорювали", - сказав Барнетт. "Професор говорив, я слухав. Вiн виклав менi свою версiю справи". Вiн встав i знову почав ходити по кiмнатi. " Ну, нi, не стiльки з його боку, скiльки з тим, що, на його думку, повинно було статися. Оскiльки насправдi вiн не був у цьому замiшаний, за його словами, в тому, що вiн менi розповiв, була певна кiлькiсть припущень, але це був найбiльш логiчний спосiб, яким це могло статися ".


"Ось, бачиш?" Той, що бурмоче скочив на ноги. "Що вiн там сказав? I що вiн хоче, щоб ми з цим зробили?"


"Якщо вiн i хотiв, щоб я щось зробив, вiн не мiг менi сказати, тому що охоронцi були прямо там, у кiмнатi, i все, що вiн сказав, вiдразу ж дiйшло б до звинувачення".


"Так що ж вiн сказав?" Запитала Сесiлiя.


"I як вiн виглядав?" - додав актор. "Коли я побачив його в судi, менi здалося, що вiн схуд".


"Вiн виглядав нормально", - сказав Барнетт the mummer. "Вiн сказав менi, що не робив цього, на випадок, якщо у мене виникнуть якiсь сумнiви, i що вiн не може визначити, чому Эстерман брехав".


" Эстерман? - Запитала Сесiлiя.


"Несподiваний свiдок", - сказав ╖й Барнетт.


" Вiн був одним iз грабiжникiв?


"Навряд чи!" - сказав буркотун. "Вiн недостатньо урiвноважений, щоб стати чесним грабiжником. Я бачив його на трибунi, вiн смикався i клiпав очима, а потiм, коли вiдповiдав на запитання, повертався i пильно дивився на присяжних, вимовляючи кожний склад, слетавший з його губ ".


"Я завжди думала," сказала Сесiлiя, "твердий погляд - ознака чесно╖ душi".


"Саме це вони i говорять", - погодився буркотун. " I вони говорять про це досить часто, так що кожен шахрай, ошуканець i простак в свiтi навчився дивитися вам прямо в обличчя, коли вiн зайнятий тим, що бреше тобi. Нiщо так не сприя" впевненостi в собi, як коли хлопець дивиться тобi прямо в обличчя.


"В бандi, що напала на Widdersign, було шiсть чоловiк", - пояснив Барнет Сесiлi.


Сесiлiя зiтхнула. "Думаю, тобi краще розповiсти менi про це," сказала вона, - оскiльки це стосу"ться професора, а професор менi дiйсно небайдужий. Крiм того, схоже, що це буде стосуватися тебе, а я... ну, ти розумi"ш.


"Так", - сказав Барнетт. Вiн потер кiнчик носа вказiвним пальцем, жест, який, як вiн виявив, допомагав прояснити його думки, i взяв свiй блокнот. "Дво" грабiжникiв були вбитi пiд час... е-е... бiйки," почав вiн, гортаючи записник в пошуках потрiбно╖ сторiнки. "Один був поранений i узятий в полон, а тро" iнших втекли в лiс, майже нiчого не прихопивши з собою, за винятком, як вважають, особливо прекрасного топазового намиста, належить ледi Хоксбари. З iншого боку, ледi Хоксбари, можливо, просто поклала намисто не туди; вiдомо, що вона робила це ранiше.


" А поранений чоловiк? - Запитала Сесiлiя.


"Кiлька дробинок восьмого калiбру в ногу", - сказав ╖й Барнетт. "До початку судового розгляду повнiстю одужав".


"Вiн бiльше нiколи не буде лiтати", - припустив буркотун. "Вiн трохи накульгу", що вiн був радий продемонструвати i, якщо хочете знати мою думку, перебiльшити перед присяжними, коли прийде давати свiдчення".


" Вiн давав свiдчення проти професора Морiартi?


"Ну, вiн повинен був це зробити, чи не так?" - запитав буркотун.


"Вiн визнав себе винним," пояснив Барнетт, - i отримав бiльш м'яке покарання за те, що донiс на сво╖х товаришiв".


"Десять рокiв в quod, це було", - додав Толливер. "Враховуючи, як вiн мiг замахнутися, наприклад, на те, що вони намагаються зробити з професором, я б сказав, що вiн вiдбувся досить легко. Особливо з-за того, що вiн не мiг так багато iнформувати, з-за чого вiн не знав, хто хто-небудь з них був. Принаймнi, так вiн сказав. Мо╖ джерела, "продовжував буркотун, багатозначно постукуючи себе по носi, що" повiдомили, що прокурор запропонував вступити з ним ще м'якше, якщо вiн якимось чином зможе пред'явити частина видобутку вiд попереднiх пограбувань, так би мовити, без зайвих питань.


"Я не знав, що у вас " джерела", - сказав Барнетт.


"Я притиснувся носом до керма", - пояснив Толливер.


"Який-небудь конкретний 'хабар'?" - запитала Сесiлiя.


"Гарне питання", - сказав блазень, - "i, схоже, вiдповiдь буде 'дiйсно так'. Маркiза Клевська, чий чоловiк - якась важлива шишка в урядi ╥╖ Величностi, дуже хоче повернути свою дрiбничку".


"Е-е, Бейн з Торнкрофта", - згадав Барнетт. "Великий топаз".


"Двадцять каратiв", - сказала Сесiлiя, яка любила прикраси i добре розбиралася в них. "Можливо, найбiльший у свiтi iмперський топаз".


"Що робить його iмперським?" Запитав Барнетт.


- В основному його колiр. Це - щось на кшталт рожево-оранжевого.


"Отже," продовжував балагур, - цей грабiжник, житель острова Мен Беннi по iменi, вiн визнав провину, але не дав роззерсам за це нiчого, що вони могли б пожувати, крiм професора".


- Влада йому повiрили? - запитав я.


"Повинно бути, все пройшло приблизно так", - припустив буркотун. Вiн благально пiдняв руку й заговорив високим, пронизливим голосом: "Чесно кажучи, iнспектор, я не можу приставати нi до кого зi сво╖х приятелiв ', тому що я нiколи не бачив ╖х до роботи, i я нiчого не знаю нi про який iнший роботi, i я не знаю, хто вони, коли вони вдома. Але так сталося, що я знаю, хто тут бос, i я проковтну свiй страх перед повторним переслiдуванням i назву вам його iм'я. Це професор Джеймс Морiартi. Допоможiть менi, губернатор, це все, що я знаю".


" I на пiдставi цих доказiв вони вiддали професора пiд суд? - Недовiрливо запитала Сесiлiя.


"Було трохи деталей, якi вимагали додаткового пiдтвердження," сказав ╖й Барнетт, "але в основному це було все".


"До тих пiр, поки високоповажний Эппсворт, виступав перед звинуваченням, не розстебнув рукав i Эстерман не вивалився", - пояснив скоморох.


"Эстерман - мiсцевий шинкар", - пояснив Барнетт. "Володi" "Лисицею i зайцем" у Уэдсбридже. Вiн стверджу", що Морiартi зупинявся там на двi ночi за тиждень до пограбування. Заре"струвався в ре"стрi iм'ям Бамбери. Морiартi, з iншого боку, говорить, що нiколи не був поблизу вiд Уэдсбриджа. В тi ночi, про яких йде мова, вiн був у сво╖й обсерваторi╖ на Болотi, але "диним, хто був там з ним, був його доглядач, старий увольнительный за прiзвищем Вiлкокс, який засвiдчив це. Коли прокурор запитав, чи став би вiн брехати заради Морiартi, вiн вiдповiв: "Звичайно, я б збрехав', що в деякому родi зiпсувало ефект ".


"Ось що ти отриму"ш за те, що кажеш правду в свiтi цi"╖ людини", - похмуро сказав буркотун.


"Може, й нi", - припустила Сесiлiя. "В кiнцi кiнцiв, що-то"повiсила" тих присяжних".


"Вiрно", - погодився Барнетт.


"Хтось повинен був повiсити Эстермана як брехливу собаку, ким вiн i був", - додав буркотун, злобно змахнувши лiвою ногою вгору.


"Що, чорт вiзьми, що це?" Раптово зажадав вiдповiдi Барнетт. Вiн закрив свiй блокнот i бездумно перевернув його, коли вiдкладав убiк. На жорсткiй заднiй обкладинцi було грубо написано олiвцем кiлька слiв:


зазирни в обкладинка


"Звiдки це взялося?" Зажадав вiдповiдi Барнетт. "Яку халепу? Обкладинка чого?"


Маммер Толливер взяв блокнот i знову i знову крутив його в сво╖х маленьких ручках. "Це письмена духа", - оголосив вiн.


Барнетти, чоловiк i дружина, подивилися на нього.


"Привид прокрався i написав це в мо"му блокнотi?" Запитав Барнетт з натяком на посмiшку.


"Це був не привид. Професор написав цю частину", - пояснив Маммер.


" А! Значить, професор Морiартi пробрався до мене i щось нашкрябав у мо"му блокнотi?


Буркотун виглядав роздратованим. "Це духовне лист," терпляче пояснив вiн, - те, що робиться медiумом на сценi або на спiритичнi сеансi для того, щоб викликати манисфетацию ... прояв зi свiту духiв. Медiум пiднiма" дощечку чи блокнот, щоб присутнi могли бачити, що на ньому нiчого не написано, а потiм вiн переверта" його i трима" догори ногами, а iнший кiнець трима" член згадано╖ натовпу. Потiм вiн трохи скигле, просячи духiв вiдгукнутися на ╖х поклик. Потiм вiн переверта" дощечку чи блокнот, i зi свiту духiв дивним чином з'являються письмена ".


"А!" - сказав Барнетт.


"Що сталося без вiдома згадано╖ натовпу, так це те, що медiум повiдомлення написав: Я спостерiгаю за вами, або Майте вiру! або Дайте свамi п'ятдесят фунтiв, або все, що здасться пiдходящим до випадку, - перевернiть догори ногами, затиснувши шматочок крейди або грифеля олiвця нiгтем, i гарненько потренуйтеся, щоб зробити це правильно ".


" Професор практикувався в цьому мистецтвi? - Запитала Сесiлiя.


"Вiн може викликати духiв з неосяжних глибин", - пiдтвердив буркотун. "Iнодi вони приходять, коли вiн ╖х кличе".


"Значить, догори ногами, так?" Барнетт взяв блокнот в руки i замислився. "Професор справдi якось тримав блокнот", - згадував вiн. "Вона впала на пiдлогу, вiн пiдняв ╖╖ i простягнув менi. Це було незадовго до закiнчення iнтерв'ю ".


"Вiн просто впав на пiдлогу?" Запитала Сесiлiя.


"Так, це ... Зачекайте хвилинку! Нема". Морiартi збив це на пiдлогу помахом руки. Потiм вiн пiдняв це i вибачився. Вiн-" Барнетт закрив очi i уявив собi цю подiю. "Вiн тримав його передi мною, можливо, тридцять або сорок секунд, поки вибачався, а потiм передав менi. У той час це здалося менi дивним. Професор не з тих, хто витрача" час на вибачення, але, бачте, я подумав про стресi ув'язнення. ... У будь-якому разi повинно бути, саме тодi вiн це i зробив. "


"Що це значить?" Запитала Сесiлiя. "Подивися в палiтурцi?"


Балерина збуджено пiдстрибнула. "Повинно бути, це обкладинка цi"╖ штуковини, не бачиш? Записна книжка".


Барнетт вивчав свiй вiрний репортерський блокнот так, нiби нiколи ранiше його не бачив. Вiн був приблизно шести дюймiв у ширину i восьми у висоту, товщиною трохи менше дюйма, з двома твердими обкладинками з якогось картону, обгорнутими зверху кле"но╖ бежевою тканиною, яка служила корiнцем. У нього був прошитий халепу, як у книги, оскiльки сторiнки не були призначенi для того, щоб ╖х можна було легко вирвати. Вiн знову i знову крутив його в руках. " Я не бачу...


"Ось!" - раптом сказав блазень. Вiн узяв зошит, розкрив ╖╖, а потiм перевернув догори дном. "Бачиш, як тканина розходиться на корiнцi, коли ╖╖ ось так розкривають? Вiзьми декко i поглянь, чи " що-небудь всерединi цього мiсця ".


Барнетт спробував зазирнути всередину нового таким чином простору. "Тут дуже темно", - сказав вiн. "Зачекайте хвилинку". Вiн пiдняв блокнот, все ще розкритий, до свiтла з вiкна i заглянув всередину. "Що-то", - сказав вiн. "Якась трубка". Вiн спробував ткнути в не╖ вказiвним пальцем, але вона не пiддавалася.


"Ось," запропонував балагур, дiстаючи з кишенi пiджака дуже великий пiнцет. " Спробуй цим.


"Що за чортiвня?" Запитав Барнетт. "Навiщо ви всюди носите з собою цi жахливi штуки?"


"Дуже корисно для вiдкривання дверей," сказав йому буркотун, "якщо ключ випадково виявиться з iншого боку замку".


Сесiлiя уважно подивилася на величезну пристрiй. "Часто виника" необхiднiсть у цьому?", - запитала вона.


"Ти була б здивована, дiзнавшись, скiльки недовiрливих людей живе за кордоном в цьому свiтi", - сказав ╖й ряджений.


Барнетт вставив пiнцет в отвiр i обережно натиснув на цилiндр, витягаючи його з вихiдного положення. "Це туго скручений шматочок - на дотик вiн схожий на шовк", - сказав вiн ╖м.


"Уявiть собi", - сказав буркотун.


"Може бути, тобi варто розгорнути його," запропонувала Сесiлiя.


Барнетт пiдкорився, розправляючи його на столi. Виявлений таким чином квадратик тонко╖ шовково╖ тканини розмiром вiсiм на вiсiм був покритий дрiбними написами, зробленими акуратним почерком професора Морiартi.


Барнетт з хвилину вивчав його.


"Що ж," сказав вiн, "вважаю, у нас " вiдповiднi iнструкцi╖".


OceanofPDF.com


[ГЛАВА ЧЕТВЕРТА]


ЗУХВАЛИЙ ВЧИНОК


Я не знаю, чи правильнi Закони,


Чи можуть закони бути неправильними;


Все, що ми зна"мо про тих, хто сидить у в'язницi


Хiба що стiна мiцна;


I що кожен день подiбний роцi,


Рiк, днi яко╖ довжини.


- ОСКАР УАЙЛЬД


ЧАС ШВИДКО НАБЛИЖАВСЯ ДО ПIВНОЧI, I, оскiльки начальник Ньюгейтской в'язницi був бережливим людиною, газове освiтлення в кам'яних коридорах Старого блоку було убавлено до слабкого оранжевого свiчення, найменший натяк на який проникав крiзь щiлини в бiльш вдало розташованих дверях камер. Серед тишi було чути, як далеко капа" вода i снують маленькi, швидкi тварини.


Професор Джеймс Кловiс Морiартi, магiстр, ScD, PhD, FRAS, колишнiй завiдувач кафедри математики Фалеса в Мидлотианском унiверситетi, автор книги "Динамiка астеро╖да", "Деякi думки про абсолютному значеннi π", i "Кiлька невпевнених крокiв у четвертий вимiр", а також десятки iнших поважних робiт з математики та астрономi╖, повiльно походжав взад-вперед по шести крокiв, якi дозволяла його камера.


Кам'янi стiни на даний момент не були в'язницею; Морiартi повернув сво╖ думки в iншому напрямку. Ледь усвiдомлюючи грубiсть сво"ю сiрою тюремного одягу, сирий холод камери або кайдани на руках, вiн подумки блукав по безкрайньому межзвездному простору, розмiрковуючи про те, що спектри деяких туманностей вказують на ╖х склад i структуру - проблема, над якою вiн боровся протягом кiлькох рокiв. I все ж слiд визнати, що вiн волiв би зручнiсть сво"╖ обсерваторi╖ на Болотi з новим 14-дюймовим телескопом-рефрактором, спецiально виготовлений для нього компанi"ю Bascombe & Brandt Ltd. i встановленим тiльки на тому тижнi, коли його заарештували. Або в затишку свого будинку на Рассел-сквер, де вiн мiг на дозвiллi погортати книги i журнали з сво"╖ бiблiотеки.


Звук крокiв, луною разносившийся по вузькому коридору за дверима, вiдволiк Морiартi вiд споглядання нескiнченностi, i вiн повернувся, щоб сiсти на край койки i чекати свого вiдвiдувача.


За останнi тижнi, коли майже не було до чого прислухатися, Морiартi звик сприймати уривчастi кроки будь-якого, хто проходив по коридору, невиразнi розмови, якi вiн мiг пiдслухати, i навiть приглушене дихання тих, хто проходив повз. Вiн прислухався. Пiдiйшли дво" чоловiкiв, той, що йшов попереду, невисокий i щiльний, у черевиках на товстiй пiдошвi, якi злегка поскрипували пiд його важкою ходою, дихання виривалося рiзкими зiтханнями. Це, мабуть, наглядач Джейкобс, товстун з поросячими очицями, пiдлий, хижий чоловiк, схожий на величезну жабу. Вiн не став би надавати послугу нi одному чоловiковi, але Морiартi вирiшив, що, якщо виникне необхiднiсть, його можна купити.


Iнших крокiв Морiартi не дiзнався. Вухо пiдказало йому, що це був високий, стрункий лiтнiй чоловiк з легко╖ переваливающейся ходою i ледь помiтною кульгавiстю. Судячи з випадковим рiзким постукивающим звукiв, чоловiк нiс тростину для ходьби, але, судячи з того, що вiн користувався нею недбало, не залежав вiд ╖╖ допомоги.


Коли вони пiдiйшли до дверей камери, наглядач вiдсунув засувку на крихiтному оглядовому вiконцi i, розкривши його, заглянув всередину, пройшовши через грандiозне шоу з засування засувiв, повороту замкiв, зняття засувок i стуку по металу, перш нiж металевi дверi вiдчинилися. Потiм вiн вiдступив убiк з пiдлесливих поклоном. "Це вiн, ваша милiсть. Я почекаю зовнi, як ви i сказали, ваша милiсть. Будьте обережнi з цим професором, ваша милiсть. 'Вiн вбивця, ось хто вiн такий".


Вiдвiдувач обiйшов круглолицього наглядача i увiйшов в камеру. " Я буду пильний, Джейкобс. Просто закрий дверi, там хлопець, i залиш лiхтар. Я подзвоню, коли ти менi знадобишся.


"Так, сер, ваша милiсть". Джейкобс повiсив лiхтар "яблучко" на гачок бiля дверей, доторкнувся кiсточками пальцiв до чола i, задкуючи, вийшов з камери, з силою зачинивши за собою дверi.


Вiдвiдувач Морiартi був високим i помiтно худорлявим, за винятком натяку на вiкову округлiсть в районi талi╖. Покрий його перлинно-сiрого мешковатого костюма мiг бути зшитий тiльки в одному iз затишних куточкiв Севiл-роу, де кравець не став би брати ваше замовлення, якщо б його дiдусь не пошив ваш.


Морiартi встав. "Будь ласка, сiдайте," сказав вiн, вказуючи на "диний стiлець в кiмнатi, тонкий дерев'яний стiлець без спинки, вiдмiнного, але нiчим не примiтного вiку. "Я приношу вибачення за те, що вiтаю вас без пiджака, але цi кайдани на мо╖х зап'ястях не дозволяють надiти куртку належним чином. Доглядач, зда"ться, вважа" вас видатною особистiстю, але я вiтаю як високородних, так i нижчих в мо"му скромному помешканнi.


Його вiдвiдувач обережно сiв i струсив з колiн трохи, можливо, не зовсiм уявно╖ пилу. "Цiкаво, чи не правда? Цей хлопець не ма" нi найменшого уявлення, хто я такий. Губернатор Мейкпiс наказав йому супроводити мене до вашого, е-е, житла, але, на мо" прохання, вiн не назвав мого iменi.


"Припущення Джейкобса зрозумiло", - сказав Морiартi, знову сiдаючи на край лiжка. "У тебе дiйсно " певний шарм".


Його вiдвiдувач дiстав з кишенi пiджака срiбний портсигар i витягнув двi трубки, загорнутi в коричневу папiр. "Ви теж, професор", - прокоментував вiн, задумливо постукуючи сигаретами по портсигару, перш нiж передати одну Морiартi i прикурити вiд двох маленькою срiбною запальнички. " Незважаючи на досить брудну сiру одяг i кайдани, ви все ще виробля"те, якщо можна так висловитися, серйозний вигляд.


Морiартi посмiхнувся. "Можливостi для командування обмеженi в цих умовах", - зауважив вiн.


"Схоже на те, - погодився його гiсть. "До речi, чому наручники? Вони здаються тут зайвими".


"Ах!" - сказав Морiартi. "Процитую "Соню" преподобного Доджсона: 'Моя iсторiя довга i сумна'. Але, чесно кажучи, я сумнiваюся, що це представля" iнтерес для когось, крiм мене самого ".


"Тим не менш, це цiкаво".


"Це правда".


" Тодi, якщо хочете, вгаму"те мою цiкавiсть.


" Дуже добре. ╢ джентльмен, який назива" себе "детективом-консультантом", що б це не значило. Якийсь Шерлок Холмс.


"Я знаю його брата Майкрофта", - перебив вiдвiдувач.


"Джентльмен," сказав Морiартi. "Брат Шерлок, е-е, зовсiм iншого складу: худорлявий там, де Майкрофт товстий; швидкий там, де Майкрофт флегматичний; тер'"р там, де його брат бульдог. Вони обидва володiють високим рiвнем iнтелекту, але там, де Майкрофт урiвноважений i методичний, Шерлок при нагодi схильний нехтувати сво╖ми досить значними дедуктивними здiбностями i робити поспiшнi висновки, якi я б назвав поспiшними ".


" Яке це ма" вiдношення до вашого е-е... - чоловiк вказав на наручники.


"Мiстер Холмс - мiстер Шерлок Холмс - кiлька рокiв тому, грунтуючись на певному вза"модiю мiж нами, прийшов до висновку, що я мерзотник. 'Самий порочне людина, яко╖ не повiсили", я думаю, так вiн назвав мене. 'Наполеон злочинностi'. Вiн хотiв би сказати, що я несу вiдповiдальнiсть за всi злочини, вчиненi на захiд вiд Ла-Маншу. За минулi роки йому вдалося переконати деяких джентльменiв з Скотленд-Ярду i ще кiлькох авторитетних осiб у тому чи iншому якостi. В результатi я постав перед судом за тяжкий злочин, засноване на доказах, якi не переконали б i дрозда, якби влада вважали мене чесною людиною, а вашому другу начальнику тюрми сказали, що я якийсь диво-чоловiк, здатний втекти зi звичайних в'язниць. Тому вiн помiстив мене сюди, в пiдземну темницю в самiй старiй частинi цi"╖ древньо╖ споруди, з товстими кам'яними стiнами, i тримав ось це на собi, - Морiартi пiдняв руки i потряс залiзними наручниками взад-вперед, - для бiльшо╖ виразностi.


Його вiдвiдувач задумливо кивнув. "Могли б ви?" - запитав вiн. "Втекти, то "".


"Можливо", - визнав Морiартi. "При наявностi достатнього стимулу".


Його вiдвiдувач пiдiбгав губи. " Нинiшнi обставини не " для вас достатнiм стимулом?


Морiартi задумався. "Нi, поки " шанс, нехай i невеликий, ви╖хати бiльш прийнятними способами", - сказав вiн. "Втеча означав би втеча з кра╖ни, вiдмова вiд бiльшо╖ частини мого колишнього життя. Це ускладнило б продовження мо╖х рiзних дослiджень ".


"Зрозумiло", - сказав його вiдвiдувач. "Логiчно. Ви, зда"ться, жахливо вiдвертi зi мною щодо ваших, е-е, потенцiйних планiв".


"Ви не справля"те на мене враження "полiцейського наркомана', "сказав йому Морiартi, - i я вважаю, що у вас " справи важливiшi, нiж бiгти до губернатора в надi╖, що я можу втекти".


Його вiдвiдувач посмiхнувся. "Навiть так, - погодився вiн. "Тим не менше, час, мабуть, важке для людини з вашим iнтелектом, що знаходиться тут, коли нема чим зайняти свiй розум".


"Зовсiм навпаки", - сказав Морiартi. "За винятком кiлькох незручностей, таких як огидна ╖жа i вогкiсть i холод, пронизують цi древнi стiни, це чудове мiсце для мiркувань i тренування вищих здiбностей".


" Але ж не з ким поговорити, не на що подивитися...


Морiартi потягнувся до маленькiй поличцi збоку вiд койки, на якiй вiн зберiгав тi деякi речi, якi йому були дозволенi: Бiблiю, надану начальником в'язницi, брусок коричневого мила, сильно пахне лугом, i маленький конвертик з зубним порошком, наданий за рахунок укладеного Ньюгейтским бюро гiгi"ни; шматочок рушники, яке, якого б кольору вона не була спочатку, тепер стало тьмяно-сiрим; i його пенсне разом з невеликим шматком фланелi, який вiн використовував для протирання лiнз. Вiн зняв пенсне i фланель. "Ви другий вiдвiдувач, який у мене сьогоднi", - сказав вiн сво"му гостю. "Першим був журналiст, i вiн сказав менi, що йому знадобилося кiлька днiв, щоб отримати необхiдний дозвiл. Навiть тодi ми могли розмовляти тiльки в маленькiй кiмнатi без вiкон у присутностi двох охоронцiв. I все ж ти тут, i один. Ще одне свiдчення особливо╖ поваги, яким ти повинен користуватися ".


"Достатньо двох вiдвiдувачiв в день для розумово╖ стимуляцi╖ людини з вашим iнтелектом?" поцiкавився його вiдвiдувач.


"Розмови iнших людей - це просто вiдволiкання уваги", - сказав Морiартi. "Я займаюся роздумами над деякими з великих невирiшених проблем в областi математики, астрономi╖ та фiзики. Я не лещу себе надi"ю, що вирiшу ╖х, ви розумi"те; математика - це заняття, яке швидко очища" людину вiд зарозумiлостi. Але можна загубитися в ╖х спогляданнi ".


Його вiдвiдувач пiдняв брову. "Справдi?" запитав вiн. "Про якi речi ви роздумували, коли ходили по цих кам'яних пiдлог в досвiтнi годинники?"


Морiартi пiдняв брову. "Перше, я визнаю, практичне. Наприклад, як залишити це мiсце, якщо в цьому виникне необхiднiсть".


Його вiдвiдувач замислено стиснув губи. "Так", - сказав вiн. "Ви натякнули, що розробили спосiб домогтися цього".


"Насправдi, п'ять рiзних способiв", - сказав йому Морiартi.


"А!" - сказав вiдвiдувач. "Визнаю, це прагматичний спосiб зайняти ваше час".


Морiартi кивнув. "Це зайняло бiльшу частину першого дня", - заявив вiн. "Пiсля чого я поринув у роздуми про значення деяких туманностей, видимих в сузiр'╖ Орiона".


"Звичайно, це пiдпада" пiд категорiю астрономi╖, а не математики", - запротестував вiдвiдувач.


"Вся Всесвiт може бути описана як серiя математичних рiвнянь, якщо б ми тiльки вiдкрили ╖х", - сказав Морiартi. "За винятком, можливо, людсько╖ дiяльностi. Але вiдноситься Homo sapiens до бiльш високого порядку складностi або просто ближче до хаотичного, ще належить визначити.


"Значить, це споглядання нескiнченного - те, чим ти займа"шся свiй час?"


"Iнодi, щоб освiжитися, я використовую систему власного винаходу, щоб подумки обчислити значення числа пi пiсля ста знакiв пiсля коми". Морiартi усмiхнувся. "Я мав намiр зупинитися на сотнi, але спокуса продовжити було надто велике. Хоча я часто збиваюся з шляху, розмiрковуючи, чому значення числа пi ма" бути таким, яким ми його спостерiга"мо ".


Пiшла довга пауза, поки вiдвiдувач вирiшував, що сказати. Нарештi вiн зупинився на "Зрозумiло. Цiкаво. Дуже цiкаво".


"Чим можу бути корисний, мiлорд?" Поцiкавився Морiартi. "Спасибi за цигарку i свiтло - мо╖ тюремники, схоже, вважають, що менi не слiд дозволяти користуватися сiрниками. Шкодую, що не можу запропонувати вам нiчого прохолодного, але в цiй камерi мало зручностей, i для прийому гостей майже нiчого не передбачено.


Його гiсть пiдняв брову. "Мiлорд?' Ви заразилися вiд цього пухкого наглядача?


"Зовсiм нi", - сказав Морiартi. "Крiм того факту, що ви морський офiцер у вiдставцi, пораненi на службi, тепер пов'язанi з урядом, володi"те незалежним станом i благородним походженням, зiзнаюся, я мало що знаю про вас. Але я нiчого не припускаю.


Його вiдвiдувач вiдкинувся на спинку стiльця, i його очi розширилися. Потiм вiн усмiхнувся. "Ти отрима"ш свою маленьку жарт", - сказав вiн. "Звичайно, ти впiзнав мене".


"Я поняття не маю, хто ви", - запевнив його Морiартi.


"Тодi як же-"


" Ваша хода говорить про те, що ви були моряком, i у вас все ще вiдчува"ться натяк на чванливiсть квартердека. Ваше плаття говорить про те, що ви багатi i дуже багатi, оскiльки ваш кравець, безумовно, не приймав нових клi"нтiв останнi пiвстолiття.


" I був поранений на службi?


Морiартi посмiхнувся. "╢ найменший ознака слабкостi в однiй нозi, i, зiзнаюся, я скористався шансом, що вона була придбана для королеви i кра╖ни ".


"Значить, 'благородне походження' теж було припущенням?


Морiартi похитав головою. "Якщо ви хочете приховати свою особистiсть - або, принаймнi, сво" звання, - вам слiд носити з собою iнший портсигар. Я не впiзнаю герб, вибитий на кришцi, але пристрiй було цiкавим. Я провiв невелике вивчення геральдики. Мою увагу особливо привернув герб. Шолом, безсумнiвно, належав нащадковi благородного будинку. Графський титул, якщо я не помиляюся.


"Можливо, я запозичив цей футляр, щоб справити на вас враження", - припустив його вiдвiдувач.


"Можливо," сказав Морiартi.


" I що я пов'язаний з урядом?


"Ви тут", - сказав Морiартi, махнувши рукою. "Я сумнiваюся, що ви могли б отримати доступ без офiцiйних документiв".


Його вiдвiдувач зiтхнув. "Схоже, я не майстер вивертiв", - визнав вiн.


"Мало хто з нас такi", - зауважив професор Морiартi.


"Мене звуть Кларенс Антон Монтгриф", - представився вiдвiдувач. "Я п'ятий граф Скаллi".


"А!" - сказав Морiартi.


"Важко вести свiтську бесiду в нинiшнiх, е-е, обставин", - сказав його свiтлiсть. "Отже, ризикуючи здатися грубим, я перейду вiдразу до справи. ╢ одне питання, яке я хотiв би обговорити з вами.


"Зрозумiло," криво усмiхнувся Морiартi. - i ось я припустив, що у вашо╖ свiтлостi було в звича╖ вiдвiдувати засуджених i приносити ╖м солодощi та бiблiйнi трактати.


"Ти ще не засуджений".


"Я не можу сподiватися на таку удачу з боку другого журi присяжних", - сказав Морiартi. "Особливо враховуючи, що я буду постати перед тим же суддею".


"Хедж - хороша людина".


"Вiн вважа" мене винним," сказав Морiартi, "i не соромиться згадувати про цей факт перед присяжними при кожнiй нагодi".


"Ви не виннi?" Запитав його свiтлiсть. "Виннi, я маю на увазi".


" Як не дивно, це не так.


Його свiтлiсть кивнув. "При"мно це знати", - сказав вiн, - "але не обов'язково ма" вiдношення до нинiшньо╖ ситуацi╖. У мене " пропозицiя, яка може вас зацiкавити".


Морiартi високо пiдняв скутi руки до грудей. "Я не в тому становищi, щоб вiдмовлятися вiд будь-якого розумного пропозицi╖", - сказав вiн. "З iншого боку, я також не в змозi виконувати будь-якi дi╖, якi можуть знадобитися вiд мене, якщо вони пов'язанi з чим-небудь iншим, крiм мислення i пам'ятi".


"Я полiпшу одне, якщо ви вiзьметеся за iнше", - сказав граф.


"Покращитися?"


" Так. Це значить...


"Я знаю, що це означа"".


" Так. Звичайно, зна"ш. Вибач.


"Якого роду полiпшення ви пропону"те, i що я повинен зробити взамiн?"


" Я можу влаштувати так, щоб корона прийняла заяву про менш тяжкий злочин, скажiмо, - вiн невизначено махнув рукою в повiтрi, - про пособництвi того або iншого роду. Я б припустив, що йому загрожу" термiн не бiльше трьох-п'яти рокiв.


"В обмiн на це?"


Його свiтлiсть знову сiв. " Ах! Це складнiше. Зник... е-е... людина. Його потрiбно знайти.


"Ви хочете, щоб я кого-то розшукав". Морiартi пiдняв сво╖ скутi руки. "Як ви пропону"те менi це здiйснити?"


Його свiтлiсть похитав головою. "Я, звичайно, можу органiзувати зняття кайданiв", - сказав вiн. "Ми хочемо, щоб ви використовували сво╖ зв'язки в ... Я вважаю, що це назива"ться "пiдземним свiтом" ... щоб знайти людину, про який йде мова.


" З тюремно╖ камери?


" Якщо це можливо.


"Сумнiвно," сказав Морiартi.


"Ви могли б органiзувати вiдвiдування вас рiзними вашими помiчниками, не так, i дати ╖м необхiднi iнструкцi╖? Ефективно керуйте пошуками звiдси?"


Морiартi похмуро посмiхнувся. "Незважаючи на те, що ви, можливо, чули, у мене нема" поплiчникiв, нема" мафi╖, нi банди, нема" мерзенних членiв якого-небудь та"много товариства, готових виконати мiй наказ. У мене " кiлька спiльникiв, i я визнаю, що коло мо╖х знайомств в кримiнальних колах широкий. Але навiть у цьому випадку мало хто iз злочинцiв впiзнав би мене з першого погляду, i ще менше, боюся, наважилися б вiдвiдати мене тут - i серед них нема" нiкого, хто був би корисний для вашо╖ мети.


"Шкода," сказав його свiтлiсть. " Ми припускали...


"Безсумнiвно, у вас повинен бути якийсь кращий спосiб досягти сво"╖ мети", - сказав Морiартi. "Ви хочете, щоб я розкопав цього пiдступного зловмисника? Що вiн зробив, щоб заслужити таку увагу? Морiартi на секунду заплющив очi й задумався. "Нi, це було б не так. Скотленд-Ярд, при всiх його недолiках, повинен бути в змозi виконати це. Або, принаймнi, у вас не було б причин так швидко сумнiватися в його можливостях. З яко╖сь причини ви не можете залучати Скотленд-Ярд; вам потрiбна сувора секретнiсть. Вiн вiдкрив очi. " Чому б не звернутися до мого друга Шерлоку Холмсу? На нього можна покластися, i я можу засвiдчити його наполегливiсть i впертiсть, якщо ви вважа"те, що " гiднiстю. Деякi вважають. Звичайно, якщо ви готовi довiряти менi...


"Вiн недоступний", - сказав його свiтлiсть. "Як менi сказали, нада" якусь послугу королю Швецi╖".


"Ах!"


"Це його брат Майкрофт запропонував нам звернутися до вас. Вiн каже, що, як не дивно, враховуючи обставини, на вас можна покластися".


"Враховуючи обставини, що це мило з його боку", - сказав Морiартi. "I все ж, я мало що можу зробити для вас, перебуваючи в межах цього смердючого пiдземелля".


Його свiтлiсть задумався. "Майкрофт Холмс дотриму"ться думки, що ви майже напевно не виннi в злочинi, в якому вас звинувачують," сказав вiн.


Морiартi пiдняв брову. " Вiн вважа" мене нездатним на вбивство?


" Вiн вважа", що ти нездатний так легко попастися, розробити такий дилетантський план.


"Я повинен подякувати його", - сказав Морiартi.


Граф Скаллi надовго задумався. "Завдання, яке ми вимага"мо вiд вас, делiкатна i вимага" найсуворiшо╖ та"мностi", - сказав вiн. "Також житт"во важливо, щоб вона була виконана успiшно. Не буде перебiльшенням сказати, що вiд ╖╖ успiху залежатиме доля нацi╖. Вивчаються й iншi шляхи, але необхiднiсть збереження в секретi обмежу" кiлькiсть людей, яких ми наважу"мося iнформувати, i в будь-якому випадку мало кого ми можемо використовувати для чогось подiбного - i у нас нема" нiкого з вiдповiдним входом у злочинний свiт. Саме там може лежати вiдповiдь ".


Морiартi похитав головою. "З цi"╖ камери я можу бути вам мало корисний," сказав вiн. "Я з радiстю дам вам усе, що зможу, але, на жаль, це повинно бути межею мо"╖ допомоги".


"Менi шкода, що ми не можемо прийти до угоди", - сказав Його свiтлiсть.


Морiартi пiдняв скутi руки. "Зрозумiйте мене правильно, я був би радий допомогти вам", - сказав вiн. "Як тiльки я звiльнюся вiд кайданiв i зможу вiльно пересуватися, я, можливо, зможу чогось досягти. Але при нинiшньому положеннi справ..."


Граф встав. " Тодi ми в глухому кутi, - сказав вiн, - оскiльки у мене нема" повноважень вiддавати наказ про ваше звiльнення.


"Це дiйсно сумно", - м'яко сказав Морiартi. "Вiдправте термiнове повiдомлення Холмсу. Вiн нiколи не зможе встояти перед закликом колег. Вiн в деякому родi сноб, але якщо його можна вiдвернути вiд зацикленостi на менi, вiн часто бува" дуже гарний ".


"Ми зв'язалися зi шведським урядом", - сказав його свiтлiсть. "Вони стверджують, що не мають нi найменшого уявлення, де вiн знаходиться".


"Вiн, ймовiрно, бродить по Стокгольму, одягнений як позбавлений сану зороастрiйський мобед або щось в цьому родi".


"Так, добре-" Граф Скаллi постукав у дверi камери. "Я пiду зараз", - сказав вiн. "Я повинен пошукати в iнших примiщеннях".


"А я - я мушу залишитись тут," сказав йому Морiартi, вiдкидаючись на спинку лiжка.


OceanofPDF.com


[ГЛАВА П'ЯТА]


ГРА В ЛИСИЦЮ I ЗАЙЦЯ НА ОДНУ НIЧ


Пригода - це всього лише правильно оцiнене незручнiсть. Незручнiсть - це всього лише неправильно оцiнене пригода.


-ГIЛБЕРТ КIТ ЧЕСТЕРТОН


КОЛИ-то, ЙМОВIРНО, В КIНЦI VII СТОЛIТТЯ, саксонське плем'я, называвшее себе веттенами, побудував мiст через рiчку Белисама, приблизно в шiстдесяти з лишком милях до пiвнiчно-заходу вiд ринкового мiстечка Лондиниум. Протягом наступно╖ тисячi рокiв Лондиниум розтягувався, вигинався, проривався крiзь сво╖ стiни i скорочував свою назву. Белисама, за сво╖м власним причин, стала Рибблом, а мiстечко, що виросло навколо моста Веттена, трохи збiльшився в розмiрах i став Уэдсбриджем.


На старiй римськiй дорозi в захiднiй частинi мiста, вдало розташована мiж залiзничною станцi"ю i рiчкою, притулилася U-подiбна готель, що називала себе "Лисиця i за"ць", назву було поступовим скороченням i спотворенням фрази, яка не мала нiчого спiльного нi з родом vulpine, нi з родом lepus, але спочатку означала "Надiйне мiсце з кам'яними стiнами клану Веттен". Нинiшня будiвля простояла тут щонайменше триста рокiв, якщо не брати до уваги той факт, що за цей час воно згорiло дотла i двiчi перебудовувалася.


Так багато Барнетт знайшов у Британському музе╖, слiдуючи висловом професора Морiартi: "Час дослiджень i годину планування економлять два тижнi на пересування". Скiльки походiв було б врятовано завдяки новим знанням Барнетта про клан Веттен i ╖х легендарного лiдера Огтаре Мiнливому, ще належить з'ясувати.


Iнструкцi╖, що мiстяться в контрабандно╖ записцi професора Морiартi, були зрозумiлi, але багато що залишалося за iнтелектом i плануванням Барнетта:


Хто такий Эстерман? Звiдки? Звiдки у нього "Лисиця i за"ць"? Чому вiн збрехав? Вiн облизу" губи при згадцi алкогольних напо╖в. Годують його одурманюючими речовинами. Згадайте Хоксбари i подивiться, як вiн вiдреагу".


Витративши необхiдний час на планування i ще двi години на пiдготовку, Барнетт i ряджений зiбрали сво╖ речi i зловили кеб. "Вокзал Юстон," крикнув Барнетт таксисту, " i ╖дьте, будь ласка, не поспiшаючи.


Таксист просунув свою густо вусатий особа в люк. "Моллi та я, ми займа"мося цим сiмнадцять рокiв," сказав вiн. - Моллi було всього два роки, коли вона взялася за справу. I ми нiколи не отримували подiбних вказiвок, не ма"мо. Ти хочеш, щоб я не поспiшав?"


"Чому нi?" Запитав Барнетт.


" На вокзал Юстон?


"Правильно".


Таксист похитав головою. " Ти оригiнал, ось ти хто!


"Я не хочу надмiрно порушувати портвейн", - пояснив Барнетт.


Таксист на це нiчого не вiдповiв; залишок шляху до станцi╖ вони про╖хали в шанобливому мовчаннi i сiли на захiдний мiсцевий потяг в 10:23 ранку, який доставив ╖х в Уэдсбридж як раз до пiзнього обiду.


Господар "Лисицi та зайця" по iменi Арчибальд Эстерман стояв за стiйкою i протирав стакани, коли Барнетт з двома маленькими валiзами пiд пахвою протиснувся у дверi. "Добрий день, господар," покликав його Барнетт. " Ми не запiзнилися перекусити? У вас знайдуться кiмнати для мене i мо"╖ супутницi?


Эстерман пiдозрiло оглянув Барнетта, коли той пiдходив до бару, зазначивши блискучу дербi, зшитий на замовлення коричневий твiдовий костюм i пиловi, але добре начищенi черевики. Вiн прийшов до висновку. Доброго вам дня, сер, "сказав вiн," але якщо ви ще один з цих репортерiв, а я вважаю, що так воно i ", то можете просто розвернутися i вийти за дверi".


"Ви мене неправильно зрозумiли, сер", - сказав Барнетт, притримуючи дверi для долинають, коли маленький чоловiчок, похитуючись, пройшов повз нього, тягнучи два великих чорних валiзи. "Ми подорожують люди. Хоча чому ви вiдчува"те неприязнь до газетним репортерам - безсумнiвно, нешкiдливою породi - вище мого розумiння.


Эстерман пирхнув i подивився iз сумнiвом. " I на чому, якщо можна запитати, ви подорожу"те?


"Духи", - сказав Барнетт.


"Припини зараз же", - сказав Эстерман, вибухнувши коротким реготом. "Джентльмени, що продають спиртнi напо╖, не одягаються як придурки, i придурки не приходять, намагаючись продати менi спиртне".


"Добре сказано, сер, i я впевнений, що ви ма"те рацiю", - сказав йому Барнетт, "але ви мене неправильно зрозумiли". Вiн взяв один з ящикiв у бормотуна i поставив його на найближчий стiл. - Ми з мо╖м чоловiком подорожу"мо, так би мовити, на мiцних спиртних напоях i vins au pays, i нiчого з вашо╖ звичайно╖ балаканини теж. Готелi, трактири - не улюблена клi"нтура. Принаймнi, не в глибинцi, хоча у нас " кiлька торгових клi"нтiв в мiстi. I, звичайно, кращi джентльменськi клуби ". Вiн клацнув клямкою, i футляр роздiлився надво" i розкрився, як чорна полотняна метелик, расправляющая крила. "Деякi публiчнi будинки мають покровителiв, якi могли б оцiнити наш товар по досто╖нству або були б готовi придбати його", - продовжив вiн.


Всерединi футляра, акуратно укладенi в дротяний каркас i бавовняний ватин, стояли вiсiм винних пляшок, по чотири збоку, етикетками звернених вперед для огляду.


"Тут у нас," почав Барнетт, проводячи вказiвним пальцем по першiй пляшцi з виглядом знавця професiоналiзму, "королiвський мускат, або Мускат Фронтиньян, як його правильно називають в La Belle France, вирощений у Бом-де-Вениз, недалеко вiд Рони, i розлитий, звичайно, компанi"ю Montiverde et Cie".


"Звичайно", - сказав шинкар, його лiве око мимоволi сiпнувся, коли вiн облизнул губи.


"Це, як ви можете ясно бачити по етикетцi," продовжував Барнетт, вказуючи пальцем на наступну пляшку, - портвейн "Квiнто ду Алешандро" з скоринкою. Янтарна рiдина була налита в цю пляшку восени 1815 року, незабаром пiсля поразки Наполеона пiд Ватерлоо. Що поясню" напис "Хай живе король" у нижнiй частинi етикетки. Мо" агентство виявило сорок ящикiв, забутих в пiдвалi сторожки у Вiла-Нова-де-Гайя, i заплатило за них кругленьку суму. Ймовiрно, це останнi пляшки цього по праву вiдомого продукту в свiтi ".


"Справедливо," погодився Эстерман. Його очi швидко заморгали, коли вiн дивився на пляшку. Вiн провiв язиком по верхнiй губi, немов шукаючи пiдтвердження, що вона все ще там.


"Чотири гiне╖ за штуку," сказав Барнетт, закриваючи вiтрину. - Але я не хочу вас втомлювати.


" Чотири гiне╖, справа трохи- - почав Эстерман.


"Пляшка" м'яко поправив його Барнетт.


"Цей-" Пiдборiддя шинкаря вздернулся, повiки здригнулися, коли вiн втупився на вуса Барнетта. " Послухайте, за кого ви мене прийма"те? Четвертий...


"Як я вже сказав," сказав йому Барнетт, сiдаючи на барний стiлець, " не можна очiкувати, що у середньостатистичного шинкаря знайдеться така екзотика, якою б чудовою вона не була." Вiн обвiв примiщення критичним поглядом, примудрившись пiдняти одну брову, мовчки оцiнюючи старовиннi, добре збитi столи i стiльцi з вибо╖нами. "Я вважаю, що вашi вiдвiдувачi, швидше за все, п'ють портер, нiж портвейн. Пиво по два пенси за пiнту дуже далеко вiд якiсного портвейну за п'ять шилiнгiв за склянку ".


"Вiрно," погодився Эстерман, " але...


"Але не так удовлетворяюще, як ви збира"теся сказати", - перебив Барнетт, пiдкреслено пiднявши вказiвний палець, - "i ви не можете сказати правдивiше цього".


Ряджений з дивовижною грацi"ю застрибнув на сусiднiй барний стiлець. " Може бути, ми могли б дозволити його честi спробувати "олд енд мэллоу", губернатор. Що скажеш?"


"Ну..." Барнетт замислився, потираючи вказiвним пальцем кiнчик носа. "У нас " деякi справи поблизу", - сказав вiн Эстерману. "Так що, якщо ви дасте нам кiлька кiмнат, щоб залишити наш багаж, ми вирушимо. Нам потрiбно побачитися з людьми. Пiсля повернення цим увечерi, пiсля того, як буде розлитий останнiй ковток свiтлого пива, ми сядемо i спробу"мо нашi запаси. Можливо, в обмiн на вiдрiзаний суглоб i пару варених картоплин, а?


Эстерман зробив паузу, щоб подумати, пощелкивая язиком у ротi, як гадюка, поки робив пiдрахунки. Вечеря вартiстю в шилiнг проти склянки або двох-трьох склянок?- про портвейнi з скоринкою в три гiне╖ за пляшку, випущеному в 1815 роцi. "Це можна влаштувати, - погодився вiн. "Це можна зробити".


"Готово!" - проголосив Барнетт, простягаючи руку. "Мене звуть Барнетт, а це мiй компаньйон i радник Маммер Толливер, також вiдомий як Маммер Короткий. А ти хто такий?"


" Мене звуть Эстерман. Арчибальд Эстерман. Вiн узяв руку Барнетта i двiчi урочисто провiв нею вгору-вниз. - Власник "Лисицi та зайця", яку я купив десять рокiв тому у клану Уигхэм, який володiв нею, батько i син, останнi чотириста рокiв.


" Чотириста рокiв? Барнетт здивувався.


" Або бiльше. Або навiть бiльше.


"Ну ось," сказав балагур, пiдхоплюючись з стiльця. " Нам краще йти, нест-сi-пас? Нам потрiбно подивитися повну бочку джентрi, перш нiж ми приступимо до того косяка, який ти разрезаешь.


"Це так, це так", - погодився Барнетт. " Господар, якби ви могли показати нам кiмнати, ми перенесли б туди наш багаж, а потiм нам потрiбно вiдвiдати, - тут вiн дiстав з кишенi жилета клаптик паперу i втупився на нього, - лорда Торнтона-Хоксбари або, можливо, його керiвника чи дворецького.


Эстерман раптово пiдхопився на ноги й подивився на Барнетта хитрими очима. "I чому саме це?" - вимогливо запитав вiн. "Що вам потрiбно вiд його свiтлостi?"


Буркотун пiдстрибнув на стiльцi i войовничо випнув пiдборiддя. "Його свiтлiсть, чи не так?" вимогливо запитав вiн. " Вiн ваш друг, чи не так?


"У свiй час я мав честь бути на службi у його свiтлостi," сказав Эстерман, вiдводячи особа вiд гострого цiкавого носа бормотуна, - i я не схвалюю, коли люди йдуть докучати Його свiтлостi, який був дуже добрий до мене i мо╖м близьким".


"Дуже добре, було 'is Lordship? Дав тобi привiд купити цей паб, чи не так?" - припустив балагур.


" Може, й так, - рiзко вiдповiв Эстерман. - i яке вам до цього дiло?


"Зараз-зараз-зараз-зараз", - рiзко сказав Барнетт, пiднiмаючи руку мiж ними. "Ми всi тут друзi, правда. Ми хотiли б зустрiтися з його свiтлiстю, щоб зацiкавити його - або його управляючого - деякими нашими вишуканими винами i мiцними напоями. Вiн " в нашому списку, який був складений особисто менеджером по роботi з клi"нтами. I мама, бiзнес мiстера Эстермана - це якраз його бiзнес. Не сунь свiй гострий носик не в свою справу!


"Так ось як яблуко вiдскаку", так?" - роздратовано сказав балагур, пiдхоплюючись з стiльця. - Що ж, я просто вийду на вулицю i буду чекати вашого поваги, мiстер Барнетт. Той, що бурмоче надав "мiстеру" гостроту, достатню, щоб рiзати папiр, i з цими словами упакував два ящики з вином i вийшов з пивницi, тримаючи в кожнiй руцi.


Эстерман люто дивився вслiд удаляющемуся коротышке, поки за ним не зачинилися дверi, потiм повернувся до Барнетту i посмiхнувся неровнозубой посмiшкою. "Цiкаве створення", - сказав вiн. "Можливо, тобi слiд тримати його на повiдку".


"Я краще пiду за ним", - сказав Барнетт. "Вибачте, якщо вiн сказав щось неналежне; вiн нiчого такого не мав на увазi. Вiн ста" дратiвливою, коли переривають його ранковий танець".


" Його... танець?


"Пiсля того, як вiн постане i перед снiданком", - сказав Барнетт, люто iмпровiзуючи. "Вiн проводить близько двадцяти хвилин у сво╖й кiмнатi, танцюючи. Хорнпайп, джигу, козацьку - все, що вiдповiда" його настрою. Якщо йому не вда"ться станцювати ранковий танець, вiн схильний сперечатися весь день ".


Эстерман кивнув. "Цiкаво. У мене була тiтка, яка була такою ж. Тiльки з нею ми не танцювали, це було - гаразд, не будемо зараз про це."


" Так що не приймайте мiстера Толливера всерйоз. У нього добрi намiри.


"Нема" проблем", - сказав Эстерман, великодушно розводячи руками.


"Потримай наш багаж, гаразд?" - попросив Барнетт. "Ми повернемося, i я обiцяла тобi спробувати".


"Я накажу вiднести сумки у вашi кiмнати," сказав Эстерман.


* * *


"Ми адже на насправдi не збира"мося вiдвiдати 'квiтучу свiтлiсть', чи не так?" - запитав ряджений, коли Барнетт наздогнав його в декiлькох сотнях ярдiв далi по дорозi.


"Краще б нам цього не робити", - вiдповiв Барнетт. "Припустимо, його свiтлiсть побажа" придбати що-небудь з нашого барахла? Нам доведеться десь його знайти".


"Професор б не сподобалося, якби ми ще бiльше оголили його винний погрiб", - зауважив балагур. "Але якщо ми назива"мо себе мандрiвниками, нам краще трохи помандрувати".


"Ми поболтаемся тут кiлька годин," сказав Барнетт, " i знову з'явимося в "Лисицi i зайцi" ближче до вечора. Потiм, пiсля вечерi, ми вип'"мо з господарем. Барнетт повернувся i втупився на свого маленького супутника. " Що наштовхнуло тебе на думку написати цей уривок про Эстермане i його свiтлостi?


"До мене щойно дiйшло, - сказав актор, - як вiдреагував Эстерман, коли ви зачитали iм'я його свiтлостi".


" Цiкаво, чи означа" це що-небудь?


"Я буду дуже здивований, якщо цього не вiдбудеться", - зауважив буркотун.


" Що ж, цього вечора ми з'ясу"мо, чи дiйсно наш домовласник так схильний до випивки, як вважа" професор. А поки...


"Менi б не завадило трохи кави", - запропонував буркотун.


" Пiзнiй ланч? - Запитав Барнетт.


" Той самий. Я сказав, що нiколи не пiзно.


"Трохи далi " чайна," запропонував Барнетт. " Давайте я вiзьму один з цих ящикiв.


"Я не скажу "нi", - погодився ряджений, дозволяючи одному чорному футляру повiльно вислизнути у нього з-пiд руки, поки Барнетт не вхопився за ручку.


* * *


Эстерман пiдняв свiй келих i з надi"ю подивився на рiдину всерединi. "╢ божество, яке форму" мо╖ кiнчики," декламував вiн, - як би сильно я не обтягивал ╖х сво╖м маленьким йоржиком". Вiн плюхнувся у сво" крiсло i вiдкинув голову назад, щоб останнi кiлька крапель рубiнового лiкеру могли легше злетiти з його привiтних губ.


"Благородне почуття", - висловив свою думку Барнетт. "У вас чутлива душа, мiстер Эстерман, дуже чутлива душа". Вiн пiдняв свiй келих i зробив вигляд, що робить великий ковток, насправдi не випивши бiльше декiлькох крапель. Не було нiяких сумнiвiв в тому, що господар мiг би напо╖ти ╖╖ пiд столом, а можливо, i пiд всiм будинком, якщо б захотiв. Як тiльки почалася пиятика, вiн уже не думав нi про що iнше. Був пiзнiй вечiр другого дня перебування Барнетта i маммера в "Лисицi i зайцi". Газовi лампи горiли слабо, iншi вiдвiдувачi давно розiйшлися, а пляшки витриманого портвейну були випробуванi до вiдмови.


"Це незвично, я б сказав, унiкально, " сказав Барнетт, - бачити шинкаря, цитирующего барда".


"Можна i так сказати", - погодився Эстерман, дивлячись на мене з-пiд брiв, якi, здавалося, стали дивно важкими. Вiн пiдвищив голос.


"У життi кожно╖ людини " своя iсторiя,


З'ясування природи минулих часiв,


Те, що спостерiгав людина, може пiдтримувати ... проф ... пророкувати,


З близькою метою, з-за головного шансу розвитку подiй


Поки ще не ожив".


Вiн повернувся i, примружившись, подивився на Барнетта. " Це Хенк Кварт, - сказав вiн.


Барнетт подумки перевернув цю фразу. "Генрiх Четвертий?"


"Той самий".


"Звiдки у вас така висока оцiнка Шекспiра?" - Запитав Барнетт.


"Гей," втрутився скоморох, " дозвольте менi принести ще пляшку 38-го року. Ця, зда"ться, сама спорожнiла". З пляшкою в руцi вiн потрусив геть.


Эстерман з цiкавiстю спостерiгав за видаленням бормотуна, поки маленький чоловiчок не завернув за рiг. Потiм вiн важко повернув голову i налаштував зiр, щоб подивитися на Барнетта. "Коли я був у його свiтлостi," сказав Эстерман, " його свiтлiсть переробив бiблiотеку. Усi книжковi полицi, якi були дубовими, були вирванi i замiненi iншими книжковими полицями, вирiзаними з ясена Виддерсайн, великого присадкуватого дерева, якому було бiльше двохсот рокiв, коли його забрали, щоб звiльнити мiсце для тенiсних кортiв. Вiн запросив двох iталiйських майстрiв попрацювати. На книжкових полицях, а не на тенiсних кортах."


"Без сумнiву, це значне полiпшення", - сказав Барнетт.


"Не настiльки, щоб ви помiтили," сказав Эстерман, - але те, чого хоче Його свiтлiсть, - це те, що Його свiтлiсть робить. У будь-якому випадку, я був вiдповiдальний за цi великi стопки книг, поки ╖х не зняли з полиць. I ось я почав читати. Шекспiра, Кiдда, Марло, Бекона тощо. Вони використовували найрiзноманiтнiшi солодкi ... солодкозвучнi слова, i у мене ввiйшло в звичку вимовляти ╖х вголос, коли поруч не було нiкого, хто би мiг мене почути ".


"Чому ви вибрали драматургiв епохи Вiдродження?" - Запитав Барнетт.


"Вони були на вершинi стопки".


"Хороша думка, - погодився Барнетт.


Ряджений повернувся з ще однi"ю пляшкою портвейну i акуратно перелив ╖╖ у винний глек. "У нас закiнчуються пляшки", - сказав вiн. "Краще поквапся i випий це, поки все не скiнчилося".


Логiка сподобалася Эстерману, який з радiстю знову наповнив свiй келих. "Вважаю, чудовий напiй", - сказав вiн. Вiн на мить пiднiс склянку до носа, а потiм осушив його. "Прошу вибачення", - сказав вiн, пiдводячись i прямуючи до задньо╖ частини залу. " Думаю, менi краще пiти пошукати собаку.


"Вiн може прибрати це, чи не так?" - прокоментував ряджений, коли Эстерман зник за заднiми дверима.


"Йому краще скорiше стати говiркiшими," сказав Барнетт, - iнакше у нас закiнчиться портвейн".


"Про," сказав блазень, " у нас закiнчилися двi пляшки назад. Я знову наповнюю пляшки з власних запасiв нашого домовласника".


"А!" - сказав Барнетт. "Менi здалося, я помiтив рiзницю".


"Щоб тобi провалитися, якщо ти це зробив!" Маммер Толливер вишкiрив зуби. "Пiсля того, як я вбив першi двi пляшки, я мiг би змiшати джин з кiнською сечею i пофарбувати його в червоний колiр, i ви обидва з задоволенням випили б його i вiд душi похвалили".


Барнетт посмiхнувся. "Можливо, ви ма"те рацiю", - сказав вiн. "Я не буду питати, чим би ви пофарбували його в червоний".


Эстерман, похитуючись, повернувся на сво" мiсце. "Так само часто, як вино вiдiгравало роль перечницi," спiвучо промовив вiн, " i позбавляло мене пальто, що ж ... Я часто думаю про те, що купують винороби. ... Може бути, мене так мучить спрага, як i цей напiй "so swell"! Вiн зi стуком сiл.


"Дiйсно," погодився Барнетт.


"Нехай не на словах," припустив буркотун, "але досить близько - достатньо близько".


"Я просто констатую," вагомо сказав Эстерман, " що це хороша балаканина. Дiйсно хороша балаканина".


"Вважаю, лорд Торнтон-Хоксбари так не вважа"," сказав Барнетт. " Не змiг зацiкавити свого людини i половиною справи.


"Я мiг би сказати вам, що вiдвiдування Виддерсайна-на-Рiпi ... е-е ... Риббла було б марною тратою часу, джентльмени", - самовдоволено помiтив Эстерман. " Його свiтлiсть не викладе нi фартинга, поки не вичавить все до краплi, але ти все одно мене не послухав, чи не так?


"Ймовiрно, нема"," визнав Барнетт, "але зараз ми вас слуха"мо".


"Його свiтлiсть скупуватий?" запитав ряджений.


"Якщо це означа" скупий, пiдлий, жадiбний, то можна i так сказати. Тут нема" нiкого, хто став би з тобою сперечатися".


"Зда"ться, вiн був досить щедрий з вами", - сказав Барнетт, озираючись по сторонах.


"Ти ма"ш на увазi це мiсце?" Запитав Эстерман. "Лисиця i за"ць? Ну, це ж не означа", що вiн вiдразу передав менi документи, чи не так? Я маю на увазi, що у нього " iнтерес до цього мiсця. Тiльки вiн не вважа" пристойним, або щось в цьому родi, щоб пер був шинкарем, тому ми не говоримо про це ".


"Тодi це все поясню"", - сказав Барнетт.


"Крiм того," додав Эстерман, " вiн повинен був, чи не так? Це було "дино правильне рiшення".


Барнетт перехилився через стiйку. " Тодi це зробив? Чому це було?


Эстерман осушив свiй келих, двiчi моргнула, посмiхнувся гостям через стiйку i повiльно нахилився вперед, поки не сперся носом. Його очi заплющилися.


Барнетт постукав по стiйцi. "Мiстер Эстерман!" рiзко гукнув вiн. " Хазя╖н!


Эстерман повернув обличчя так, що воно виявилося у його правого вуха. Його очi залишалися закритими.


"Може бути, ми повиннi дати людинi поспати", - запропонував буркотун. "Може бути, вiн розповiв нам досить, якщо ми правильно це проаналiзу"мо".


"Можливо," погодився Барнетт. " Мабуть, я пiднiмуся нагору.


"Я проведу невелику розвiдку, поки наш господар спить", - сказав буркотун. "Нiхто не зна", що я можу натрапити".


OceanofPDF.com


[ГЛАВА ШОСТА]


IСПАНСЬКИЙ БУДИНОК


Хто пiзнав все зло до нас,


Або тиранiчнi та"мницi часу?


Хоча ми й не вiдповiда"мо мерцям, якi нас втомили.


На пiсню, на поцiлунок, на злочин-


Хоча язичники перевершать нас i переживуть,


I нашi життя, i нашi прагнення пов'язанi мiж собою-


Ах, прости нам нашi чесноти, прости нас,


Богоматiр Болю.


- АЛДЖЕРНОН ЧАРЛЬЗ СУIНБЕРН


ОТОЧЕНЕ СТIНОЮ МА╢ТОК На ПIВДЕННО-ЗАХIДНОМУ КУТI Рiдженсi-сквер простягалося на сорок футiв вздовж площi i вдвiчi бiльше, коли сворачивало на Рiдженсi-стрiт з одного боку i Лiттл-Хорнбi-Мьюз з iншого. Його оточувала двенадцатифутовая стiна з червоно╖ цегли, перед якою росла густа живоплiт iз тернини, вперше поставлена в той рiк, коли Нельсон i його кораблi вiдвiдали ╢гипет. Якщо вiдiйти досить далеко вiд стiни, то можна було мигцем побачити верхнiй поверх георгiанський особняка всерединi. Колись це була резиденцiя нинi неiснуючих баронiв Висланд, вона розташовувалася далеко за мiською стiною i була оточена бездоганно доглянутий газон з будиночком садiвника, альтанками i невеликим ставком з жабами. В даний момент в резиденцi╖ не було жаб. Широкi дверi каретного сараю вiдкривались на стайню.


В даний час цей ма"ток знаходився в орендi у та"много товариства, вiдомого тим, хто допускав такi вiдомостi, як Le Château d'espagne, хоча воно не мало особливого зв'язку нi з Францi"ю, нi з Iспанi"ю. Його члени, у склад яких входив Орден Шато, були ретельно вiдiбранi самостiйно, кожен член був вiльний пропонувати кандидатiв, якi потiм будуть прийнятi чи нi в залежностi вiд примхи власника шатлена, магiстра ордена, якого рiдко бачили i з яким нiколи не розмовляли безпосередньо. Iм'я, пiд яким вiн був вiдомий, Джайлс Патерностер, безумовно, не було тим, з яким вiн народився. Iсторi╖, рассказываемые про нього, були гротескними i говорили про неприродних вадах, але, можливо, це було перебiльшення, розумнi вигадки, створенi для користi бiзнесу. А може бути, i нема".


Натиана, темноволоса господиня будинку, з довгими яскраво-червоними нiгтями, якщо б не один чорний нiготь на безiменному пальцi право╖ руки, була наполовину нiмкенею, наполовину левантинкой, а наполовину кимось, про кого ╖╖ мати нiколи не говорила. Бiльшiсть персоналу виглядало "гиптянами або марокканками, а юнаки i дiвчата, якi обслуговували гостей, були набранi з Парижа, Рима, Белграда, Вени i пiвдюжини iнших "вропейських мiст. Вони мало чим вiдрiзнялися вiд дiтей з лондонських нетрiв, за винятком ╖х рiдно╖ мови, але вони швидко осво╖ли англiйську в достатнiй мiрi, щоб обслуговувати гостей, а з-за акценту здавалися екзотичними. ╥х вiдправили туди, звiдки вони прийшли, приблизно в день ╖х п'ятнадцятирiччя, коли в ╖х послугах бiльше не потребували.


Члени клубу та ╖х гостi прибули в екiпажах або фаетонах з фамiльними гербами або iншими емблемами на дверцятах, якi були непомiтно прикритi. Деяких найбiльш обережних забирав у вибраному ними мiсцi чорний чотириколiсний автомобiль без розпiзнавальних знакiв, яким керував маленький худорлявий чоловiк з довгим викривленим носом i пронизливими чорними очима, глибоко посадженими на його схожому на череп особi. Його цилiндр, плащ, брюки, рукавички й черевики були чорними, а обличчя таким бiлим, наче його посипали вiдбiрно╖ борошном.


Як учасники, так i гостi повиннi були надягати маски перед тим, як пройти через ворота i пiдiйти до парадних дверей. Вистачило б домiно, але багато маски були досить складними, та деякi показували душу свого власника бiльше, нiж його оголене обличчя.


Потрапити в замок можна було, показавши воротаря талiсман i прошепотiв слово. Слово змiнювалося щомiсячно, талiсман - щорiчно. Талiсманом цього року був позолочений пiвень близько двох дюймiв у поперечнику, продiнутий крiзь пiр'я хвоста у виглядi маленького золотого кiльця, щоб його можна було повiсити на шию на тонкому золотому ланцюжку i носити мiж сорочкою i грудьми. Словом, означаючи мiсяць, була "Кiбела", iм'я матерi богiв Олiмпу. Кажуть, що давнiй культ Кiбели шанував ╖╖, виконуючи оргиастические танцi i невимовнi дi╖.


Екiпаж, який зупинився перед ворiтьми замку Эспань вiдразу пiсля настання сутiнкiв в цю п'ятницю, дев'ятнадцятого вересня, був темно-бордового кольору, оздоблений чернейшим з чорних. Тонка позолочена смужка обрамляла кожну з бордових панелей. Кучер i лакей були в напудрених перуках i червоно-золотих фраках з величезними золотими гудзиками поверх чорних пишних бриджiв, що закiнчуються парою бiлих панчiх трохи нижче колiна. Це була лiвре╖, що iмiту" придворну одяг вiсiмнадцятого столiття, вiд яко╖ слуги знатi, здавалося, не хотiли вiдмовлятися.


З екiпажу вийшли дво" чоловiкiв у чорних пiвпальта поверх вечiрнiх костюмiв, один високий, стрункий i елегантний, другий трохи нижчий зростом i кремезний, з горблячись плечима i маленькими очицями, якi постiйно озиралися по сторонах, немов шукаючи прихованi небезпеки за кожним лiхтарним стовпом. Вони зупинилися, щоб надiти маски: худорлявий чоловiк - полумаску з пресованого золота з чорними бровами i тонкими, як олiвець, чорними вусами шамплеве, якi закривали очi i нiс, але залишали видимим рот, а кремезний чоловiк - чорну полумаску з одутлим особою, яка закривала нiс, але не стосувалася рота i каштаново╖ бороди пiд ним.


Третiй чоловiк, закутаний у великий темно-синiй плащ, з синiм шарфом, обгорненим навколо особи, i в приземистiй цилiндрi, низько надвинутом на очi, вийшов з екiпажу i приготувався до довгого очiкування бiля стiн замку. Екiпаж рушив з мiсця.


Пройшовши через кованi залiзнi ворота, дво" чоловiкiв у масках пiдiйшли до важко╖ дубово╖ дверi замку i постукали. В дверях з'явилося маленьке квадратне отвiр, i звiдти визирнув очей, i високий чоловiк похитав сво╖м талiсманом на золотому ланцюжку перед оком i хихикнув. "Кiбела," прошепотiв вiн високим, пронизливим голосом i знову захихотiв.


Дверi вiдчинилися, i великий чоловiк, темноволосий i велико╖ статури, одягнений у бриджi та тунiку з червоно╖ iз золотом парчi i в золотому тюрбанi, вклонився i привiтав ╖х. Не зовсiм придушивши останнiм хихикання, високий чоловiк засунув талiсман назад пiд сорочку i попрямував до викладеному мармуровою плиткою входу, супроводжуваний сво╖м супутником. Вiдразу за дверима праворуч перебував гардероб, i за його прилавком миловидна молода дiвчина, оголена, якщо не вважати чоловiчого краватки-метелики i пояса, стояла, готова прийняти ╖х накидки. Високий чоловiк передав свiй келих елегантним широким жестом, а потiм простягнув дiвчинi бiлий картонний аркуш, на якому вiд руки було надруковано слово ПЕККАВИ. Картка була швидко вставлена в щiлину в замкненiй коробцi з вишневого дерева. Кожен учасник обирав сво" особисте слово, яке iдентифiкувало його для мирських фiнансових цiлей, i тiльки майстер Патерностер володiв книгою, яка пов'язувала учасника з обраним ним словом.


За входом був коридор з ебенового дерева, золота i слоново╖ кiстки, вiдполiрований до слiпучого блиску, освiтлений поруч маленьких золотих газових ламп, встановлених уздовж лiво╖ стiни, в декiлькох сантиметрах вiд стелi кольору слоново╖ кiстки. Яскраво розфарбована фреска на стелi зображала сцени, подiбнi тим, що можна знайти на грецьких вазах класичного перiоду. Вази, на яких були виявленi подiбного роду сцени, зберiгалися в приватних залах музе╖в, призначених тiльки для огляду серйозними вченими.


Вздовж коридору розташовувалося вiсiм кiмнат, кожна з яких була оформлена в сво"му стилi. На першiй праворуч були вiдтворенi поко╖ в сералi схiдного правителя, або, принаймнi, те, як могли б виглядати такi поко╖ в уявленнi начитано╖ "вропейця. З стелi з удаваними випадковими iнтервалами спускалися червонi i зеленi шовковi порть"ри; пiдлога була вкрита величезним исфаханским килимом, по якому недбалою рукою були розкиданi круглi, обтягнутi шкiрою пуфики. Кiлька завсiдникiв байдикували, неголосно перемовляючись i час вiд часу приймаючи келих шампанського, вiскi, мадери або абсенту вiд однi"╖ з дiвчат у бiлих сорочках з оборками або вiд одного з кiлькох молодих людей, одягнених у форму кращих державних шкiл Великобританi╖.


Злiва знаходилась бiблiотека: м'якi крiсла iз зручно розташованими лампами, столи, за якими можна писати або читати, стелажi з свiжими газетами та журналами та книжковi полицi з темного вишневого дерева висотою до стелi, заповненi книгами в палiтурках з пряжi, шкiри, льону i шовку. Книги з iсторi╖, релiгi╖ i натурфiлософi╖ заповнювали полицi поряд з класичними авторами i невеликою кiлькiстю художньо╖ лiтератури, але переважна бiльшiсть творiв вiдносилося до класу, вiдомому по-рiзному як еротика, екзотика i французьку мову. Там були твори Овiдiя, Катулла, Сафо, Боккаччо, Петронiя, мадемуазель. де Сапi, шеваль" Леопольд фон Захер-Мазох i маркiз де Сад. Рiдкiсне перше видання книги Бертона "Кама Шастра, або Iнду╖стське мистецтво любовi" без палiтурки лежало в закритому футлярi, але на полицях стояло дюжина бiльш пiзнiх, розширених примiрникiв "Камасутри" в шкiрянiй палiтурцi. Там було кiлька екземплярiв "Пригод чесноти", "Венера в хутрi", i "Та"много керiвництва будинку Нефриту". Там були книги на грубому паперi в нетривких обкладинках i з назвами на кшталт "Шiсть мiсяцiв Содому", "Чоловiк i служниця", "Неслухняна школярка", "Що пам'ята" мiс Флайбум" i "Книга поганих хлопчикiв". На полицях з творами мистецтва стояли еротичнi картини, офорти i гравюри, що охоплюють перiод багатьох столiть, а також прекрасний асортимент дешевих листiвок, якi нiяк не могли бути вiдправленi по поштi.


Один iз слуг, одягнений у все чорне i в масцi домiно, стояв у холi, i високий чоловiк поманив його до себе i прошепотiв кiлька слiв ╖й на вухо. Слуга кивнув i повернувся. "Iдiть за мною, будь ласка," сказав вiн.


Слуга провiв високого чоловiка i його супутницю повз принад цих двох кiмнат та двох наступних, дверi яких були закритi, i повернув у третю кiмнату лiворуч. Це нагадувало роздягальнi для хлопчикiв з кiлькома рядами шаф i мiж ними дерев'яними лавками, на яких хлопчики могли переодягатися. Уздовж стiн штучно╖ роздягальнi стояли червонi i чорнi шкiрянi дивани, на яких дорослi могли сидiти i спостерiгати за грою хлопчикiв. В кiмнатi було близько дюжини ледь досягли статево╖ зрiлостi хлопчикiв, якi гралися з рушниками або боролися по-дружньому, як це зазвичай роблять хлопчики. Особливо, якщо хлопчики отримали iнструкцi╖ про те, який саме вид спорту сподоба"ться чоловiкам старшого вiку, яким при"мно бачити, як граються молодi хлопцi. Слуга побачив двох сво╖х пiдопiчних i коротко вклонився ╖м, а потiм вийшов з кiмнати, зачинивши за собою дверi.


П'ятеро чоловiкiв вiдпочивали на рiзних стоять по колу диванах, спостерiгаючи за молодими хлопцями, якi плескали один одного по дупам рушниками i носилися взад-вперед. Кiлька чоловiкiв посмiхалися, насолоджуючись сво╖ми спогадами i очiкуваннями. Деякi пильно дивились, неначе миготiли кiнцiвках i здiймаються торсах борються юнакiв можна було розгледiти мiстичнi та"мницi.


Високий чоловiк розтягнувся сво╖м незграбним тiлом на диванi i з цiкавiстю роздивлявся молодих людей. Його супутник манiрно сидiв поруч з ним, зчепивши руки, обличчя - те, що можна було розгледiти пiд маскою, - нiчого не виражало. Його поза передбачала сумiш пильностi i вiдстороненостi.


Через деякий час високий чоловiк пiднявся i поманив одного з хлопцiв, мабуть, навмання. "Ти", - сказав вiн. "Йди сюди!" Вiн повернувся i вiдчинив дверi, виходячи з кiмнати, навiть не озирнувшись, i хлопчик пiшов за ним. Другий чоловiк злегка вiдкинувся на спинку дивана, але в iншому залишився там, де був, нерухомий i непривiтний.


Високий чоловiк пiднявся широкими сходами на поверх вище i кивнув Натьяне, яка сидiла в оббитому важко╖ парчею крiслi на верхнiй площадцi сходiв. Вона подивилася на нього i його приятеля i кивнула у вiдповiдь. "Шоста кiмната порожня i нещодавно прибрана", - сказала вона. "Налiво".


Вiн знову кивнув, пiдморгнув i коротко хихикнув, потiм, взявши хлопця за руку, перетнув кiмнату i увiйшов, обережно причинивши за собою дверi.


Порть", худий, жилавий старик з блукаючим поглядом, викривлено╖ губою i в свеженакрахмаленном бiлому пiджаку, вийшов з шафи позаду Натаны i втупився здоровим оком на закрива"ться дверi. "Пеккави, як назива" себе цей джентльмен". помiтив вiн. "Цiкаво, ким з наших високопоставлених клi"нтiв вiн був би, коли був удома. Непоганий хлопець, але в ньому " щось дивне.


Натьяна знизала плечима. "У всiх наших клi"нтiв " щось дивне", - сказала вона. "Або ти не помiтив?"


"Я звертаю увагу в iншому мiсцi", - сказав порть".


Через деякий час крiзь добре iзольованi стiни кiмнати стали слабо чути звуки крику, смiху, насмiхання, ударiв батогом i пронизливих крикiв. Не бiльше, нiж можна було очiкувати, враховуючи природу закладу. Через деякий час всi звуки стихли.


Хвилин через сорок або близько того пiсля того, як вiн увiйшов у кiмнату, високий чоловiк вiдкрив дверi i вийшов, зачинивши за собою. Кивнувши Натьяне i хихикнувши наостанок, вiн спустився по сходах, злегка пiдстрибуючи зi сходинки на сходинку, наче не в силах стримати тi емоцi╖, якi вiдчував. Його супутник при"днався до нього майже вiдразу ж, i, взявши сво╖ плащi з широкими усмiшками i бiльш нiж належним нарядом, вони покинули примiщення.


Минув деякий час, перш нiж Натане прийшло в голову, що хлопець так i не вийшов з кiмнати. Вона перетнула хол i рiзко постукала в дверi, щоб розбудити його. "Без зайвих слiв", - крикнула вона. "Нiч ще не закiнчилася. Виходь, Истефан". Не почувши вiдповiдi, вона вiдкрила дверi.


Рiзкий вдих, а потiм ╖╖ рука злетiла до рота. "Було те tann!"


" Прошу вибачення? Швейцар вiдiрвав погляд вiд печива, яке дiстав з одного з численних кишень свого бiлого пiджака.


Натьяна скористалася дверима, щоб утриматися на ногах. "Це ... Було ... Не дивись, тобi нема чого дивитися. Я думаю, вам краще зiбрати прислугу i подивитися, чи зможете ви знайти майстра Патерностера.


Носильник вiдклав тарталетку в бiк, пiднявся на ноги i при"днався до Натьяне в дверях. Вiн заглянув у кiмнату, а потiм, рiзко вдихнувши, зробив два кроки вперед i втупився на предмет на пiдлозi. Потiм вiн вiдвернувся i притиснув руку до рота. "Будь ти проклятий!"


"Я ж казала тобi не дивитися", - сказала Натьяна.


"Краще б я цього не робив", - погодився вiн. "Вiн - нi, не звертай уваги на питання - Звичайно, вiн. Що ми збира"мося робити?"


Далi по коридору вiдчинилися дверi, i товстий чоловiк з пишними сивими бакенбардами i червоним носом вибiг, обiймаючи за плечi невисоку, дуже бiляву молоду дiвчину в червонiй кофтинi. Вона обхопила його руками, наскiльки це було можливо, за талiю, вчепившись в його жилет з таттерсолла спереду i ззаду, i пильно дивилася йому в обличчя. "О боже!" сказав вiн, можливо, дiвчинi, можливо, самому собi. "Про, але, безумовно, це було пiдбадьорливо. Я завжди кажу "Давати i брати". Так, дiйсно, давати i брати." Вiн потрусив до Натьяне, дiвчина, човгаючи ногами, пiшла за ним, i перш нiж Натьяна подумала про те, щоб закрити дверi, щоб приховати жах всерединi, вiн весело кивнув ╖й i зупинився, щоб заглянути в кiмнату.


Вiн завмер на пiвдорозi, i в нього вiдвисла щелепа.


Дiвчина повернула голову, щоб подивитися, на що втупився ╖╖ обранець. У дальньому кiнцi кiмнати на червоно-коричневому белуджийском килимi було распростерто оголене тiло маленького хлопчика, його груди i живiт були распороты, рiзнi внутрiшнi органи акуратно розкладенi навколо нього, як пiдношення непристойнiй богу. Калюжi кровi, що оточують його, ще не почали пiдсихати.


Секунду здавалося, що вiдбува"ться, не вклада"ться у не╖ в головi; потiм ╖╖ очi розширилися, а фарба вiдринула вiд особи. Повiльно i з якоюсь невинно╖ грацi"ю вона непритомна впала на пiдлогу.


Чоловiк закричав. Не на всю горлянку, а щось на зразок гучного, iстеричного булькотiння. Цього було досить, цього повинно було вистачити.


Решта дев'ять кiмнат на поверсi були звукоiзольованi, тому нiхто всерединi не почув нiчого незвичайного. Однак на сходах було тро" чоловiкiв, якi кинулись наверх на звук.


До цього часу Натиана взяла себе в руки, м'яко, але твердо закрила дверi i взяла товстуна за руку. "Стався жахливий нещасний випадок", - сказала вона йому. " Ми повиннi викликати полiцiю. Можливо, з вашо╖ сторони було б розумно пiти до ╖х при╖зду, як ви дума"те? Я займуся дiвчиною.


Тро" чоловiкiв зi сходiв, спотикаючись, пiдбiгли до них. "Нещасний випадок", - повторила ╖м Натьяна. "Цей джентльмен вам все розповiсть. Вiн сильно злякався. Можливо, ти захочеш допомогти йому спуститися вниз. Вона помовчала, потiм продовжила: "Ймовiрно, це гарна iдея, щоб усi нашi гостi розiйшлися по домiвках прямо зараз".


"Що сталося?" - запитав один з чоловiкiв.


"Крiм того, що цей джентльмен може вам розповiсти," вiдповiла Натиана, " вам краще не знати. Спустiться вниз, будь ласка".


Тро" чоловiкiв обмiнялися поглядами i, не знайшовши нiчого кращого, розвернулися й подалися назад, прихопивши з собою товстуна, залишивши дiвчину непритомна лежати в коридорi.


"Як ви дума"те, що тепер?" - запитав носильник.


" Пiднiми бiдну дiвчинку - це Агнес, чи не так? - i поклади ╖╖ на диван бiля сходiв.


"Так. Звичайно". Носильник пiдкорився, обережно поклав дiвчину, пiдклавши ╖й пiд голову подушку, i розгладив те, що було на нiй з одягу.


"Тепер," сказала Натьяна, "я вважаю, ми повиннi попросити залишилися гостей пiти. Можливо, тобi слiд попередити iнший персонал i простежити за цим".


"Що ми збира"мося ╖м сказати?"


Натьяна задумалася. "Проблеми з трубами повиннi були б цього досягти. Хоча, думаю, вони досить скоро дiзнаються зворотне".


Носильник кивнув, а потiм запитав: "Чому ви сказали цим трьом, що товстий джентльмен все ╖м розкаже?"


"Тому що вiн все одно збирався це зробити", - сказала вона. "Його неможливо зупинити".


"Ах!"


" Вам краще покликати сюди майстра Патерностера. Я пiшов сам, але краще поставлю коуве у цiй дверi.


Порть" похитав головою. "Я тут вже п'ять рокiв, i нiколи нiчого подiбного. Нiчого навiть вiддалено схожого на це. Що ми збира"мося робити?"


"Враховуючи, що бiльшiсть наших членiв дiзнаються про це до того, як пiдуть, я вважаю, що у нас нема" особливого вибору в цьому питаннi".


"Ти ж насправдi нi за що не збира"шся дзвонити роуззерсу, чи не так? Ми не збира"мося викликати нiяких роуззерсов, чи не так?"


" Вирiшувати майстер Патерностер, але я не бачу iншого виходу. На щастя, " пара добiрних, е-е, роззеров, яким ми можемо зателефонувати. Джентльмени, якi проводять тут час у приватному порядку, хоча сво╖ днi проводять у Скотленд-Ярдi. Можливо, вони захочуть допомогти нам у скрутну хвилину, але нашим спiвробiтникам краще пiти задовго до ╖х прибуття ".


OceanofPDF.com


[ГЛАВА СЬОМА]


ЗВIЛЬНЕННЯ


Коли веснянi гончi йдуть слiдами зими,


Мати мiсяцiв на лузi або рiвнинi


Заповню" тiнi i вiтрянi мiсця


З шелестом листя i шелестом дощу.


- АЛДЖЕРНОН ЧАРЛЬЗ СУIНБЕРН


ВОНИ ПРИЙШЛИ ЗА МОРIАРТI В П'ЯТЬ РАНКУ, тупаючи по вузькому проходу, дво" чоловiкiв у штатському з безпомилково впiзнаються жорсткими манерами армiйських офiцерiв. Наглядач Джейкобс йшов попереду, пихкаючи, кашляючи, сопучи i тупаючи. Звук ╖х наближення розбудив Морiартi, вiн сiв i вiдкинув убiк грубе коричневе одiяло.


Джейкобс, як зазвичай, провернув замки на дверi камери, перш нiж вiдчинити ╖╖. Промiнь його лiхтаря "яблучко" пройшовся по стiнах камери i, нарештi, зупинився на Морiартi. Джейкобс закашлявся i сплюнув на кам'яну пiдлогу. "Ви повиннi йти з цими двома джентльменами, якщо вам завгодно", - прогарчав вiн. "Негайно, без обговорення".


Морiартi моргнув i примружив очi вiд свiтла. "Дайте менi хвилинку надiти брюки", - сказав вiн, потягнувшись за сiрою тюремнiй одягом, складено╖ на "диному в камерi стiльцi.


"Ну, i поквапся з цим".


Той, що був вищий, втупився на Морiартi через плече наглядача. "Ну-ка," рiзко сказав вiн. " Знiмiть наручники з рук джентльмена.


"Я не знаю, звiдки у мене такi повноваження, прошу вибачення, сер", - сказав наглядач, слово "сер" розтягнулося i перетворилося епiтет.


"У вас " ключ," вказав чоловiк, " а у мене " повноваження. Iдiть до нього!"


Послiдувала коротка пауза, поки Джейкобс морщив обличчя, намагаючись обдумати це. Потiм вiн сказав: "Як скажете, сер. Це ваш чортiв авторитет наказу" вiдпустити його, i це робить вас бiса вiдповiдальним за все, що з ним станеться, якщо ви дозволите менi так висловитися. Я вмиваю руки, оскiльки ви, джентльмени, явно зна"те про цi речi бiльше мене, про те, хто керував укладених протягом цих двадцяти двох рокiв ".


"Я гарантую, що пройшло досить багато часу з тих пiр, як ви востанн" робили це", - сказав високий чоловiк. "Я маю на увазi, вимий руки".


"Скажiть, зараз", - на╖жився Джейкобс. "Я не потерплю, щоб про мою позицiю говорили грубо. У вас можуть бути повноваження, як ви стверджу"те, але це моя вiдповiдальнiсть. I я не впевнений, що менi слiд видаляти звивини у цього вашого професора.


Iнший чоловiк, який був не такий високий, але досить широкий, як широкий бик, зробив два кроки вперед i тицьнув пiдборiддям у бiк наглядача. "Що це ти сказала?" - зажадав вiн високим, хрипким голосом, рiзким, як бите скло.


У Джейкобса перехопило подих. Можливо, вiн зайшов надто далеко. "Моя мама завжди говорила, що мiй рот коли-небудь зведе мене в могилу", - заскиглив вiн, нахиляючи голову, немов захищаючись вiд удару, явно чекаючи, що тi, хто вище його, будуть поводитися з тими, хто нижче його. "Я молюся, щоб ваша милiсть извинили мене. Iнодi мiй рот дiйсно розвива"ться сам по собi".


"Давай з цим, хлопець!" - сказав високий чоловiк.


Похитавши головою, Джейкобс зняв з пояса в'язку ключiв i порився серед них, щоб знайти пiдходящий для наручникiв Морiартi. Наручники були замкненi на засув, а ключ представляв собою металеву трубку з прорiзом на кiнцi, що надiвалася на голiвку засува. Iснувало декiлька рiзних моделей, i Джейкобсу довелося випробувати декiлька клавiш, перш нiж вiн знайшов пiдходящу. Вiдкручування болтiв, здавалося, становило для нього серйозну розумову проблему; його обличчя спотворилося вiд зосередженостi, коли вiн доклав зусилля. Нарештi це було зроблено, вiн сплюнув i вiдступив назад.


Морiартi потер зап'ястя i поводив руками вгору-вниз перед собою. "Цiкаво", - сказав вiн. "Мо╖ руки настiльки звикли до ваги прасок, що здаються напрочуд легкими".


"Закiнчуйте одягатися, професор," сказав один з чоловiкiв. " У нас " спосiб подорожувати.


"Звичайно", - сказав Морiартi, натягуючи штани i застiбаючи ╖х шнурком, який служив поясом, потiм натягуючи безформну сiру куртку. " Вважаю, у мене нема" нi найменшого шансу прийняти ванну i переодягтися в чистий одяг до зустрiчi з Його свiтлiстю?


Товстий чоловiк дивився на професора зверху вниз. "Звiдки ви це зна"те?" вимогливо запитав вiн.


" Що? О, 'Його свiтлiсть"? Морiартi зiбрав тi деякi речi, якi були у нього в камерi, i засунув ╖х у кишеню, пришитий збоку до його брезентово╖ куртцi. "Хто ж ще?"


Вiдповiдь була явно незадовiльним, але продовження не було. "Ходiмо", - сказав високий чоловiк.


"Я повинен забрати свiй одяг, коли ми будемо йти", - сказав Морiартi. "Особливо мо" взуття. Цi", - вiн вказав на тюремнi парусиновi тапочки, якi були на ньому, - "непридатнi для подорожей. Особливо враховуючи, що, по-мо"му, на вулицi йде дощ.


"Такий одяг, як та, що була на вас, коли ви перебували в ув'язненнi, буде зберiгатися в кiмнатi для зберiгання особистих речей в'язнiв, "сказав Джейкобс, - i сьогоднi вона не вiдкрита, оскiльки сьогоднi недiля i день, який Господь дав нам для вiдпочинку i всього iншого". Вiн виглядав задоволеним, коли говорив. Будь незручнiсть для ув'язненого було досягненням, до якого потрiбно прагнути.


"Ми подивимося, що можна зробити з забезпеченням взуттям, коли прибудемо", - сказав перший чоловiк. "Також вiдповiдним одягом. Цiлком можливо, що необхiднiсть була передбачена. Поки вистачить того, що на тобi надiто ".


Морiартi знизав плечима. "Як скажете", - сказав вiн. "У такому разi, очевидно, я готовий".


Вони вийшли з в'язницi через непримiтну бiчнi дверi в темну нiч i холодний дрiбний дощ, який промочив тапочки Морiартi, навiть коли вiн подолав п'ять сходинок до чекав його екiпажу - величезною пересувний машинi з високими ресорами, в стилi, яким Веллiнгтон, можливо, користувався по дорозi на Ватерлоо, з чотирма пiдiбраними стiйлами в кузовi. Морiартi сiв обличчям до задньо╖ частини залу, навпаки двох сво╖х супутникiв. "Як довго?" - запитав вiн.


Дво" подивилися один на одного. "Подорож?" запитав той, що злiва. "Можливо, двi години".


Морiартi вiдкинувся на спинку стiльця i заплющив очi. Через деякий час чоловiк запитав: "У вас нема" iнших запитань?"


Морiартi вiдкрив очi. " У вас " якi-небудь вiдповiдi?


"Нi, не зовсiм. Не в цей час".


"Тодi у мене нема" питань".


* * *


Свiтанок застав ╖х далеко за межами Лондона, коли вони швидко рухалися на пiвдень по доглянутою дорозi. Дощ посилився, а калюжi стали глибше, але бейс продовжував йти рiвним кроком, не звертаючи уваги на подiбнi мiркування. Здавався нескiнченним ряд дерев тягнувся по праву сторону дороги, а лiворуч виднiлися невеликi живi огорожi i поля. Маленькi села, через якi вони про╖жджали, оживали, i кiлька перших прихожан зупинилися i втупилися на величне видовище - проносящуюся повз карету, запряжену четвiркою коней.


Було всього близько 7:00 РАНКУ. коли вони пiд'╖хали до високих кованих залiзних ворiт, якi вiдкрилися при ╖х наближеннi, кучер пустив коней швидкою риссю, щоб подолати останню милю до великого будинку. Вiдчувши змiну ритму, Морiартi вiдкрив очi i потягнувся. Бiльшу частину шляху вiн проспав, знаходячи тряский вагон бiльш комфортним, якщо не сказати бiльш комфортабельним, нiж сира камера. Вiн повернувся на сидiння i критично оглянув хату через вiкно карети, коли вони пiд'╖жджали, але який саме або чий саме це був чудовий будинок, вiн не мiг сказати, оскiльки не придiляв стiльки уваги, скiльки, можливо, слiд було б, великим будинкам Англi╖.


Будiвля являло собою широке триповерхова споруда поважного вiку з портиком з чотирма колонами, що прикрива" вхiднi дверi. У свiй час вiн, iмовiрно, брав Георга III, i, якщо вiрити архiтектурi того, що зараз " захiдним крилом, цiлком мiг приймати саму ╢лизавету, коли вона подорожувала зi сво╖м двором вiд одного дворянського ма"тку до iншого, розподiляючи мiж перами витрати на утримання, якщо не на управлiння, урядом.


Коли екiпаж зупинився, чоловiк у строгому чорному ранковому сюртуку вийшов з парадних дверей будинку i велично наблизився, високо тримаючи над головою величезний чорний парасолька. Його супроводжували два лакея, кожен зi сво╖м парасолькою. "Джентльмени," сказав чоловiк, вiдкриваючи дверцята екiпажу, " я Моблi, керуючий домашнiм персоналом. Будь ласка, проходьте прямо зараз. Снiданок накритий у ранковому залi."


Дво" супроводжуючих Морiартi вийшли з екiпажу i пiшов за лаке"м з парасолькою до дверей. Моблi повернувся до Морiартi, який вийшов останнiм. "А ви були б професором Морiартi", - сказав вiн.


"Схоже на те, - погодився Морiартi.


"Його свiтлiсть герцог просив мене вiтати вас в Уайтендер-холi", - сказав Моблi з таким виглядом, який натякав на те, що запрошувати злочинцiв в будинок свого господаря не було чимось незвичайним. "Було висловлено припущення, що ви хотiли б скористатися можливiстю вимитися i змiнити свою тюремну одяг на щось бiльш пiдходяще".


"Дiйсно, пророче пропозицiю", - сказав Морiартi.


" Дозвольте менi показати вам вашу кiмнату. Моблi повернувся i, високо пiднявши парасольку, попрямував в будинок. Коли вони увiйшли, молоденька поко╖вка в сильно накрохмаленому фартусi i мафiозну хустцi присiла в реверансi i взяла у нього парасольку.


Вестибюль був великим, квадратним i високим, i з трьох стiн звисали сiм широких гобеленiв. Вони зобразили якусь велику битву, з ╖╖ початку на першому повiшеннi, з двома рядами лицарiв в обладунках обличчям один до одного на широкому полi, i до наслiдкiв на останньому, показуючи полi наметiв i поранених, за якими доглядали або вбивали, важко було сказати. У промiжках були сцени битви, з хмарами стрiл, що описують дугу в брудному небi, лицарями, бряцающими сво╖ми величезними мечами проти iнших лицарiв, людьми з прапорами, мечущимися туди-сюди, i загальним хаосом. Все це робилося без використання перспективи, так що люди i конi, здавалося, стояли один у одного на головах або лiтали в просторi.


Морiартi перевiв погляд з одного драпiрування на iншу. Гобелени потемнiли за минулi столiття, з-за чого здавалося, що битва вiдбува"ться вночi або, принаймнi, в густому туманi. Тим не менш, вони були прекраснi, i зображення служили потужним нагадуванням про те, що чоловiки робили один з одним. Моблi зупинився поруч з Морiартi i сам втупився на повiшених. "Азенкур", - сказав вiн. "Деякi люди знаходяться пiд сильним враженням вiд цих сцен; iншi ледь помiчають ╖х. Я кажу, без облiку. Перший герцог був у битвi. Втратив ногу. Я вважаю, лiву ".


"Який з герцогiв перший", - подумав Морiартi, але вирiшив не питати. З часом все з'ясу"ться.


"Ми пiдемо цим шляхом", - сказав Моблi, вказуючи на бiчнi дверi. "Вгору по службових сходах, якщо ви не заперечу"те. Герцог волiв би, щоб його гостi не надто довiдувалися про вашiй присутностi.


"Зрозумiло", - прокоментував Морiартi, криво усмiхнувшись станом свого одягу. Вiн пiшов за Моблi через дверi.


"Покличте мене, якщо вам що-небудь знадобиться", - сказав Моблi, коли вони пiднялися на другий поверх i попрямували довгим широким коридором. "Це-" вiн зупинився бiля дверей i вiдчинив ╖╖" - буде тво"ю кiмнатою. Ванна прямо навпроти. Гаряча вода пода"ться у ванну по трубi з бойлера у пiдвалi.


Моблi вiдступив убiк, i увiйшов Морiартi. На лiжка стояли двi валiзи, якi, схоже, були його власними. Вони були вiдкритi, i великий чоловiк був зайнятий тим, що складав речi в бюро поруч з вiкном.


"Мiстер Моуз!" - Сказав Морiартi, одночасно здивований i втiшений тим, що колишнiй боксер, який тепер був його дворецьким, чека" його.


"Те ж саме, губернатор. Радий бачити вас на волi".


"Як довго ти тут сидиш?"


" Всього хвилин. Може, п'ять, може, десять. Якiсь щеголеватые джентльмени прийшли додому i сказали, що ми повиннi зiбрати для тебе набiр того, що тобi знадобиться, якщо ти вийдеш з в'язницi, i я сказав, що погоджуся з ними, i ось я тут ".


"I я радий тебе бачити", - сказав йому Морiартi.


"Я намагався вiдвiдати вас, поки ви були в гостях у ╖╖ Величностi, - сказав Моуз, - принести вам чисту сорочку i все таке, але влада нiчого цього не захотiли". Вiн присiв на край лiжка. "Ми отримали ваше повiдомлення, то, що ви передали мiстеровi Барнетту", - сказав вiн. "Нам було цiкаво, звiдки взялися письмовi приналежностi".


Морiартi кивнув. "Папером' був шматочок шовково╖ пiдкладки мого жилета", - пояснив вiн. "'Чорнило' представляли собою сумiш сажi та оксиду залiза - iржi - з присмаком води i невеликою кiлькiстю кровi в якостi сполучного речовини. 'Ручкою' була шпилька".


"Ви винахiдливий чоловiк, професор Морiартi," сказав мiстер Моуз.


"Елементарно," сказав професор, i Барнетт пiшов мо╖х порад?"


" Звичайно. Вони з невиразним вирушили в "Лисицю i зайця" i поспiлкувалися з власником таверни.


" З повагою?


" За словами рядженого, вони його надули.


"Ах! I?"


"Вiн дума", що у них " корисна iнформацiя, над якою ви можете подумати", - сказав мiстер Моус.


Морiартi кивнув. "Хороша робота".


"Я принiс вам на вибiр кiлька предметiв одягу, коли ви умоетесь i приведете себе в порядок," сказав мiстер Моуз. - I бритву, i все таке. Ти вигляда"ш так, нiби мiг би знайти хороше застосування бритвi тощо.


"Дiйсно, я мiг би, мiстер Моус", - погодився Морiартi. "Дiйсно, я мiг". Вiн зняв свою тюремну робу, кинув ╖╖ на пiдлогу i загорнувся в свiй китайський шовковий халат, який був розкладений на лiжку. " Викинь цi речi, - сказав вiн i перетнув хол, прямуючи до ванно╖.


OceanofPDF.com


[ГЛАВА ВОСЬМА]


ПРОБЛЕМНИЙ ДИТИНА


В самiй темнiй з вiдомих печер мiзерi,


Його корисна турбота була завжди поруч,


Де безнадiйна туга виливалася в його стогонi,


I самотнiй хоче, щоб пенсiонер помер.


- СЕМЮЕЛ ДЖОНСОН


"СИТУАЦIЯ... делiкатна ... унiкальна ... не ма" прецеденту", - сказав його свiтлiсть Альберт Джон Витендер Ардбаум Рамсон, шiстнадцятий герцог Шорхэм, важко опускаючись на "диний стiлець в кiмнатi, який мiг вмiстити його тiло, - "i представля" велику потенцiйну небезпеку для монархi╖ та iмперi╖". Вiн важко похитав головою з боку в бiк. " Я нiколи не бачив нiчого подiбного. Нiколи не очiкував. Хто мiг передбачити таке? Хто?


"'Чутливий' - гарне слово", - погодився Кларенс Антон Монтгриф, п'ятий граф Скаллi i спадковий володар баронетств Рейт i Глендауэр. "Чутливий", - повторив вiн, насолоджуючись цим звуком. "У нашому розпорядженнi величезнi ресурси," сказав вiн Морiартi, - ресурси, якi ви навiть уявити собi не можете. I вони безсилi проти ... що б це не було, що тут вiдбува"ться. Нам потрiбно, ми повиннi мати що-то кого-то-вiдрiзня"ться. Хтось, знайомий з невидимим свiтами брехнi, обману, вiроломства i фальшi, якi таяться в куточках королiвства. Хтось, хто може вiльно подорожувати по злочинному свiту нелегального i недозволеного, i кому довiряють цi люди, якi нiкому не довiряють.


"Вам потрiбен злочинець, - припустив Морiартi, - щоб мати справу з iншими злочинцями".


"Саме так!" сказав герцог, постукуючи товстим вказiвним пальцем по пiдлокiтника свого крiсла.


"Отже, ви послали за мною," сказав Морiартi.


"Я, е-е, не став би висловлюватися саме так," сказав лорд Монтгриф, " але щоб спростити ситуацiю - дiстатися до сутi справи - так.


"Я задоволений", - сухо сказав Морiартi.


Вони сидiли в кiмнатi в заднiй частинi першого поверху, Морiартi i четверо чоловiкiв, чий вплив i чия велика потреба визволили його з Ньюгейтской в'язницi i доставили в Уайтендер-хол на цю зустрiч. Морiартi поставив чашку чаю Soochow Special Reserve i вiдкинувся на спинку стiльця. Судячи з напруженим виразами осiб його господарiв, для них було актом волi чекати майже двi години з моменту його прибуття. Вздовж стiн кiмнати тяглися книжковi полицi; на пiдлозi стояв великий дубовий стiл похилого вiку i кiлька невиразних стiльцiв. З причин, загубленими в давнину, вiн був вiдомий як картографiчний зал, хоча нiяких карт поблизу не було. Один з двох чоловiкiв, якi ще не заговорили, був представлений Морiартi як сер Ентонi Деррiл, без подальших пояснень; iнший, незграбний чоловiк суворого виду рокiв сорока, який вiдсунув свiй стiлець вiд столу i тепер сидiв у кутку кiмнати, сердито дивлячись на iнших, не був представлений, i помилка не була пояснена.


"Одного разу ви вже зробили ╥╖ Величностi послугу," сказав його свiтлiсть, " i це не було забуто. З цi"╖ причини i з пропозицi"ю Майкрофта Холмса, який займа" унiкальне, впливове i, е-е, в iншому невимовне положення в урядi ╥╖ Величностi, ви були викликанi. мiстер Холмс наполяга", що вам можна довiряти.


"Я поважаю мiстера Холмса," сказав Морiартi, - i постараюся не робити нiчого, що могло б змiнити його думку. Що буде зi мною, якщо я погоджуся на ваше завдання?"


"Що таке?-"


" У зв'язку з мо╖ми нинiшнiми, е-е, юридичними проблемами.


"Ах! З того моменту, як ви прийма"те поставлене перед вами завдання, вам дару"ться королiвське помилування за, е-е, конкретний злочин, про який йде мова", - сказав Його свiтлiсть.


"I будь-якi iншi звинувачення, якi можуть виникнути у зв'язку з тим же злочином", - додав чоловiк, представлений як сер Ентонi.


Морiартi зняв пенсне i почав протирати шматочком скла фланелi з кишенi пiджака. Вiн пiдняв брову. "Задовiльно", - сказав вiн. "Я прошу надати менi право встановити мою невинуватiсть у пред'явлених звинуваченнях в майбутньому i уявити таке доказ мiнiстру внутрiшнiх справ".


"Зовсiм необов'язково", - сказав його свiтлiсть.


"Не для мене", - сказав Морiартi. "Я не потерплю, щоб мене використовували так, як ... хто намага"ться це зробити".


Його свiтлiсть кивнув. "Дуже добре", - сказав вiн. "Я простежу, щоб ви змогли подати такi докази i занести ╖х до протоколу - яким би не був вiдповiдний протокол".


"Дякую вам, ваша свiтлiсть", - сказав Морiартi. "Тепер повернемося до нашо╖ справи. Опишiть менi, як можна краще, вашу дилему".


"Ми робимо те, що в наших силах", - сказав його свiтлiсть. "Доруча"мо таким людям роботу, яку в наших силах, без подальшо╖ загрози ситуацi╖, але я сумнiваюся, що це призведе до чогось справдi корисному".


"Я так розумiю, це з того ж питання, що ваша свiтлiсть обговорювали зi мною вчора?" Морiартi запитав Монгрифа.


"Саме так," погодився граф.


" Зник чоловiк, i ви хочете, щоб я допомогла його знайти?


"Все трохи складнiше", - сказав Монгриф.


"Я так i думав, що це можливо", - сказав Морiартi.


Його свiтлiсть повернувся до джентльменам, що стояв злiва вiд нього. "Сер Ентонi," сказав вiн, " можливо, було б краще, якби ви розповiли, е-е, пояснили ... Виклали iсторiю так, як ми ╖╖ зна"мо на даний момент. Сер Ентонi, "пояснив його свiтлiсть, знову повертаючись до Морiартi," займа" особливий пост в Мiнiстерствi внутрiшнiх справ.


Сер Ентонi, молодий, стрункий чоловiк з красивим обличчям з гострим носом i стривоженими блакитними очима, задумливо втупився у дальню стiну i дiстав з кишенi пiджака вигнуту трубку з вересу. Вiн набив ╖╖ з кисета, що лежав в iншiй кишенi, утрамбовал тютюн i, сунувши трiску з iншо╖ кишенi в полум'я газового свiтильника на стiнi, раскурил трубку. "Зниклий чоловiк," сказав вiн нарештi, опускаючи трiску в зручну чашку, " вiдомий як барон Ренфрю. Вiн зник з ... закладу ... на Гладстон-сквер вiсiм днiв тому. Вiн вiдвiдував молоду жiнку, гм, того, що, по-мо"му, зазвичай опису"ться як 'розпущений характер', мешканку закладу. Вiн зробив паузу i запитально подивився на Морiартi.


"Зрозумiло", - сказав Морiартi. "Прошу вас, продовжуйте".


"А," сказав сер Ентонi. " Саме так. Коли люди барона Ренфрю прийшли його шукати - за ╖х оцiнками, було п'ять ранку, оскiльки його свiтлiсть на кiлька годин запiзнювався зi сво╖м звичайним вiд'╖здом, - було виявлено, що його свiтлiсть дiйсно по╖хав деякий час тому, але як i куди, невiдомо.


"Хто цi 'люди'? - Запитав Морiартi.


"Прошу пробачення?"


"Цi 'люди', якi прийшли шукати барона, хто вони такi i чому у нього " "люди"?


"Ну що ж..."


"Я зустрiчав багато баронiв, що розгулюють зовсiм не обтяжених зайвими 'людьми".


"Бачите, це його бабуся", - пояснив сер Ентонi. "Вона, е-е, досить багата, i вона дiйсно турбу"ться про нього. Тому вона найма" декiлькох джентльменiв, щоб, можна сказати, доглядати за ним.


"Зрозумiло," сказав Морiартi.


" Потiм був слуга його свiтлостi, який чекав його свiтлiсть в коридорi перед кiмнатою молодо╖ жiнки. Його вдарили по головi, вiн втратив свiдомiсть i не знав, яким чином його свiтлiсть по╖хав.


"Цiкаво," сказав Морiартi. " Хто стукав?


" Вiн не зна". Вiн не бачив нападника. Можливо, це був його свiтлiсть.


"А!" - сказав Морiартi.


"Жiнка, на загальну думку, шаноблива i роботяща молода жiнка, чи" iм'я, по-видимому, було Элсбет Хутен, але яка називала себе Трояндою, була самим пiдлим чином вбита якимось гострим предметом, а потiм зарiзана пiсля смертi. Принаймнi, можна сподiватися, що це сталося пiсля ╖╖ смертi.


Морiартi пiдняв брову. " Розчленили?


"Дiйсно," пiдтвердив сер Ентонi. " В непристойнiй i, якщо можна так висловитися, у вищiй мiрi оригiнальнiй манерi.


Морiартi нахилився вперед, зчепивши руки пiд пiдборiддям. " Ну ж, - швидко сказав вiн, " це дуже ... цiкаво. Коли ви говорите 'оригiнальна манера", чи можете ви розповiсти менi, що саме було зроблено? Не у всiх iмовiрно вiдштовхують деталях, в цьому у мене поки нема" необхiдностi, i я не бачу необхiдностi ображати почуття кого-небудь з присутнiх, але в загальних рисах ".


Сер Ентонi на мить замислився. "Анатомiчний розтин - ось як я описав це, i деякi органи витягнутi i розкладенi так, як це могло б бути для огляду. Я б навiть сказав, що все було зроблено акуратно, якби не вся ця кров.


"Вiдповiдне опис," погодився граф Скаллi. "Кров i кровопролиття. Жахливе дiло". Вiн поморщився при спогадi. " Найгiрше, що я коли-небудь бачив, а я був в Севастополi в п'ятдесят п'ятому.


"Ви були там, мiлорд?" - запитав Морiартi. "Я маю на увазi, в закладi, про яку йде мова", - додав вiн, щоб припинити подальше обговорення Севастополя.


"Я був там", - сказав його свiтлiсть. "Я прибув через кiлька годин пiсля, е-е, подi╖. Сер Ентонi послав за мною. Потрiбно було приймати рiшення".


Морiартi кивнув, нiби зрозумiв, але якi рiшення, крiм очевидних, вiн поняття не мав. Це звучало як повторення вбивств Джека Рiзника дворiчно╖ давностi. Дiйсно, можливо, так воно i було - в кiнцi кiнцiв, Рiзника так i не спiймали. Морiартi задавався питанням, навiщо серу Ентонi знадобилося посилати за графом Скаллi, щоб той при"днався до нього на мiсцi жахливого вбивства, навiть якщо в ньому був замiшаний другорядне представник знатi - i притому з "чоловiками"? Що, якщо вже на те пiшло, сер Ентонi там робив? Що це за "особлива посаду в Мiнiстерствi внутрiшнiх справ"? Вiн утримався вiд питання. Нехай вони розповiдають все по-сво"му.


Сер Ентонi продовжив розповiдь. "Негайно було розпочато розшук, щоб з'ясувати, чи не бачив хто-небудь, як барон Ренфрю йшов, чи, можливо, просто бачив барона в будь-який час протягом вечора. Деякi бачили, як вiн увiйшов i попрямував у кiмнату дiвчини, але нiхто з знаходилися там не пам'ятав, щоб бачив барона пiсля цього. У всякому разi, бiльшiсть, е-е, вiдвiдувачiв давно розiйшлися по домiвках.


"Що було досягнуто з тих пiр?" Запитав Морiартi.


"Тiло нещасно╖ молодо╖ жiнки доставлено в приватний морг", - сказав сер Ентонi.


" А полiцiя? Скотленд-Ярд?


"Необхiднi органи були повiдомленi". Сер Ентонi виявив, що його люлька погасла, i знову почав ╖╖ раскуривать. "Ви розумi"те, ми не могли скористатися звичайними каналами".


" Взагалi-то... - почав Морiартi.


"Ми дiйдемо до цього", - сказав граф Скаллi. "Нам доведеться, чи не так?" Вiн обернувся до сво╖х супутникiв, якi кивнули з нещасним виглядом.


"Можливо," запропонував сер Ентонi, "нам слiд дозволити старшому iнспектору Эппу пояснити".


Всi повернулися до похмурому чоловiковi в кутку.


Вiн мовчав кiлька ударiв серця, а потiм пiдняв очi i сказав: "Краще б я цього не робив". Його голос нагадував великий гравiй, скочу"ться по пральнiй дошцi.


"Ми це вже обговорювали," суворо сказав герцог Шорхэм.


Епп пiдтягнув себе i стiлець, на якому сидiв, по килиму до столу. "Якщо нiчого не поробиш, тодi. Ipso facto." Вiн перевiв погляд на Морiартi. "Не те щоб я заперечував проти вас, ви розумi"те", - сказав вiн професор. "Хоча, насправдi, я знаю, судячи з того, що я чув про вас, але в даному випадку, якби сам диявол був в змозi нам допомогти, я б пiдбадьорив його. Справа в тому, що я не думаю, що ви або хто-небудь iнший - зможете нам допомогти. Боюся, ми повиннi готуватися до гiршого i молитися, щоб те, що спiтка" нас, було чимось меншим ".


"Можливо, ви ма"те рацiю, - погодився Морiартi. "Я не знаю, що вам заперечити, як i взагалi нiчого не знаю про проблему, з якою ви зiткнулися, крiм того факту, що молода ледi мертва i чоловiк повинен бути знайдений. Крiм того, необхiдно ретельно вивчити мiсце загибелi цi"╖ бiдно╖ дiвчини, щоб визначити, чи " зниклий барон вбивцею або жертвою.


Епп широко знизав плечима. "Що ви очiку"те дiзнатися iз спальнi дiвчата?" - запитав вiн, озираючи iнших, як би кажучи: "Розумi"те, що я маю на увазi?"


"Можливо, що-небудь виявиться," м'яко сказав Морiартi.


Епп похитав головою. "Дво" спiвробiтникiв Скотленд-Ярду переглянули все, що можна було знайти, i не знайшли нiчого цiкавого", - сказав вiн. "Я супроводжував ╖х, i можу запевнити вас, що вони були дуже ретельним. Quam proxime. Ми повиннi шукати в iншому мiсцi".


Очi його свiтлостi Шорхэма були закритi пiд час розмови, але при цих словах вони вiдчинилися. " Дво" спiвробiтникiв Ярду? вiн вимогливо запитав. " Хто i якими повноваженнями?


"Iнспектори Лестрейд i Фицбейдели," сказав Епп. " Обидва хорошi люди. Я послав за ними. Вони знають тiльки те, що повиннi були знати, i поклялися зберiгати та"мницю.


"Я вважаю," сказав його свiтлiсть, "але чим ширше коло, тим важче його буде замкнути".


"I все ж-" почав Епп, вказуючи пiдборiддям у бiк Морiартi.


"Це була iдея мiстера Майкрофта Холмса привести його сюди, " нагадав ╖м граф Скаллi, i сама ╖╖ Величнiсть погодилася".


Сама королева? Морiартi задумливо поправив на носi окуляри-пенсне й дивився крiзь них на присутнiх господарiв. Це ранило глибше, нiж вiн припускав. Незважаючи на всю приховану термiновiсть, на все потворнiсть злочину, вiн не думав, що це якось вплине на палац. Хоча пiд час бунту Рiзника ходили чутки ... Вiн вiдкинув цю думку. Дозволити собi формулювати висновки до того, як будуть вiдомi всi факти, може призвести до того, що можна буде уникнути неправильного напрямку.


Епп зiтхнув i знову повернувся до Морiартi. "Як я вже сказав," продовжив вiн, " мiсце злочину було обшукано. Злочин ско"но, жертва мертва, вбивця зник. Iнспектори Скотленд-Ярду подивилися i нiчого не виявили. Слiд охолов".


"Тим не менш," сказав Морiартi, - якщо вам потрiбна моя допомога, я б вивчив те, що треба вивчити. Хоча спочатку- " Вiн повернувся до решти. - Я вважаю, в цiй iсторi╖ " щось ще?


Герцог невизначено махнув рукою в повiтрi, як морж, перевiряючий вiтер. "На жаль, "", - сказав вiн. "Вiдбулося друге вбивство".


"А!" сказав Морiартi, вiдкидаючись на спинку стiльця. " Цiкаво.


"Швидше, страхiтливий," сказав граф. " Це була бiйня, як i перша.


"Розкажи менi про це", - попросив Морiартi. "Коли?"


"Минуло╖ ночi," вiдповiв сер Ентонi. - Або, скорiше, позаминуло╖ ночi. Я так довго не спав, що зовсiм втратив лiк часу.


"Де?" запитав Морiартi.


"В iншому, е-е, закладi," сказав його свiтлiсть герцог.


"Це досить ексклюзивний приватний клуб", - сказав сер Ентонi. "Обслуговуючий те, що я мiг би описати як клi"нтуру з розвиненим смаком в областi еротично╖ стимуляцi╖".


" Ще одна дiвчина була вбита i понiвечена?


"Насправдi молодий хлопець, м'яко поправив сер Ентонi," i це вбивство було, якщо вже на те пiшло, бiльш огидним, нiж перше.


"Два поспiль", - сказав Епп, ударяючи правим кулаком по розкритiй долонi лiво╖ руки. "Я працював над "вбивствами Рiзника" два роки тому, i, на мiй погляд, це схоже на те, що Швидконогий Джек повернувся".


Iншi нiяково засовалися на сво╖х мiсцях при словах Эппа i вiдвели очi, як нiби у них не було бажання при"днуватися до його зауваженням. Морiартi прийняв до вiдома ╖хню реакцiю, але знову утримався вiд коментарiв. Було приховане протягом ... чогось ... притяга" людей в цiй кiмнатi, i вони повиннi були визнати це, перш нiж це вiдносить ╖х геть.


"Не слiд так говорити, старина," пробурмотiв герцог Шорхэм.


"Не варто було б туди сунутися," гримнув граф Скаллi.


"Ми, безумовно, не повиннi дозволяти нiкому зациклюватися на такому порiвняннi", - твердо сказав Ентонi. "Нi на секунду!"


Епп насупився. "Зда"ться неминучим", - сказав вiн. "Факти очевиднi. Ipso facto."


" Взагалi-то, - почав Морiартi, i всi замовкли i повернулися, щоб подивитися на нього. "Порiвняння з вбивствами Рiзника приходило менi в голову, але, грунтуючись на тому, що ви тiльки що сказали, ми можемо вiдкласти його в бiк. Людина, яка вчинила цi дi╖, можливо, мав на увазi Рiзника в якостi моделi, але вкрай малоймовiрно, що той, хто це зробив, насправдi " Рiзником ".


Очi графа Скаллi розширилися при цих словах, i вiн кивнув. Одне це твердження, якби його можна було продемонструвати, довело б, що варто звернутися за допомогою до професора Морiартi.


Герцог Шорхэм вiдкинув голову назад, поки не опинився вiн дивився поверх голiв всiх присутнiх, i вони втупилися на коротку, добре подстриженную борiдку лопатою, стирчала з його пiдборiддя. "Чому ви так говорите, професор?" вiн звернувся до стелi.


"Можливо, в даний момент вам мо╖ аргументи здадуться не дуже переконливими," сказав Морiартi, " тому я залишу ╖х при собi. Мiстер Епп, розкажiть менi, будь ласка, все, що вiдомо про цей другому вбивствi.


"Бачили, як барон Ренфрю входив у зазначений заклад", - сказав Епп.


Ентонi пiдняв руку, перериваючи його. "Бачили, як чоловiк, iмовiрно барон, входив", - поправив вiн. "Врештi-решт, вiн був у масцi".


Епп пiдiбгав губи. "Якщо ви хочете, щоб все було саме так", - сказав вiн.


"Ми повиннi утриматися вiд наших висновкiв без додаткових доказiв", - сказав Ентонi.


"Боюся, тепер у нас достатньо доказiв для винесення обвинувального вироку", - сказав Епп. Вiн повернувся до Морiартi. "Цей чоловiк був у масцi, як i всi, хто входив у заклад. Одне з ╖х бiльш химерних правил. У нього був рiст i статура барона, i вiн представився як барон, використовуючи вiдповiдне слово для входу. Нiхто з тих, хто бачив його всерединi, не сумнiвався, що це барон.


"А опинившись всерединi?" Запитав Морiартi.


" Вiн пiшов в кiмнату нагорi з хлопцем по iменi Истефан, залишивши свого супутника внизу, в однiй з загальних кiмнат.


" Його компаньйонка?


"Так".


"Хто, я думаю, не був одним з вищезазначених 'чоловiкiв'?


"Нi, сер, це був присадкуватий джентльмен, якого нiхто не змiг впiзнати. Згодом вiн пiшов з бароном".


" Вiдомо, що нiхто схожий не пов'язаний з бароном?


"Нi".


" Просто для ясностi, мiсцезнаходження барона мiж двома вбивствами невiдомо?


Епп кивнув. " I пiсля. Вiн знову зник.


Морiартi обвiв поглядом всi серйознi особи. " Я так розумiю, цей хлопець, Истефан, був жертвою?


" Так. Барон пробув в кiмнатi з Истефаном близько трьох чвертей години. Приблизно через п'ятнадцять хвилин пiсля того, як вiн пiшов, хлопця знайшли, ах, таким, яким його знайшли.


" З тих пiр вiд барона не було нiяких звiсток?


"Жодного".


" А що з тiлом? - запитав я.


"Все так, як було. Кiмната була закрита, поки ми вирiшу"мо, що робити".


"Ми не можемо допустити, щоб цi двi подi╖ були пов'язанi в суспiльнiй свiдомостi", - пояснив сер Ентонi.


"Громадськiсть, схоже, ретельно i навмисно тримали в невiданнi нi про те, нi про iнше подiю", - м'яко сказав Морiартi.


"Чутки просочуються назовнi", - сердито сказав герцог Шорхэм. "Великий звiр, яким " громадськiсть, схоже, вважа", що вiн ма" право знати речi, якi його не стосуються. Iсну" величезна спрага лоскоту, скандалу ".


Морiартi протер пенсне. "Я мушу поговорити з цими людьми, - сказав вiн, - а тепер ви повиннi сказати менi те, чого ще не сказали".


Герцог кашлянув. " Прошу вибачення? - запитав вiн.


"Ходiмо зараз же. Вбито двi людини, i представник дрiбно╖ знатi, який мiг бути злочинцем чи iншою жертвою, пропав без вiстi, i через це серед тих, хто зна", виника" стан, близький до панiки, iнформацiя замовчу"ться, консультуються iз самою королевою - i зневiрений злочинець, якщо я можу описати себе такими термiнами, звiльня"ться з в'язницi, щоб шукати серед кримiнальних кiл ... що? В цiй iсторi╖ не вистача" частини, i ця частина пояснить, чому ви, джентльмени, тут i чому я сиджу серед вас. Я не зможу зробити нiчого корисного, якщо факти будуть утаены ".


Граф Скаллi оглянув iнших, якi, здавалося, були сповненi рiшучостi зберiгати мовчання. Вiн глибоко зiтхнув. "Це не повинно виходити за межi цi"╖ кiмнати", - сказав вiн.


"Очевидно", - вiдповiв Морiартi.


"Зниклий чоловiк," обережно почав граф, " людина, заради якого ми визволили вас з в'язницi, щоб допомогти в наших пошуках, використову" барона Ренфрю в якостi свого iнкогнiто. Його звуть Альберт Вiктор. Принц Альберт Вiктор. Принц Альберт Вiктор, старший син принца Уельського, другий в черзi на престол."


"А!" - сказав Морiартi. "Дiйсно. Це, безумовно, поясню" 'чоловiкiв'. У вас проблема".


OceanofPDF.com


[ГЛАВА ДЕВ'ЯТА]


ЗНИКЛИЙ ПРИНЦ


Вчора на сходах


Я зустрiла чоловiка, якого там не було.


Сьогоднi його там знову не було


Я хочу, щоб цей чоловiк пiшов.


-Х'Ю МА╢ НА УВАЗI


ЙОГО КОРОЛIВСЬКА ВИСОКIСТЬ АЛЬБЕРТ ВIКТОР КРIСТIАН ЕДВАРД, герцог Кларенс i Эйвондейл, кавалер орденiв Пiдв'язки i Святого Патрiка, другий в черзi на британський престол, високий, бездоганно одягнений, аристократично стрункий i красивий як - ну, так, як принц, i неодружений у двадцять шiсть рокiв, був, ймовiрно, самим завидним холостяком у свiтi. Всi, хто знав його, вiдзначали його царствену поставу, придворний вигляд, його повну придатнiсть для ролi, яку Бог, що дивиться за Англi"ю, пiдготував йому.


I все ж ...


Ходили iсторi╖ - вiрнiше, чутки про розгульне життя i аморальних звичок, якi доводилося ретельно приховувати вiд його бабусi, королеви. Азартна гра до межi - але тодi, хто викличе маркера принца кровi? Будь-який такий борг честi, безумовно, буде оплачений. Спiлкування з жiнками низького характеру - але, з iншого боку, навряд чи можливо вступати до такого роду спiлкування з жiнками високого характеру. По╖здки в Париж для того, щоб вести себе ганебно - але тодi хотiли б ви, щоб принц королiвсько╖ кровi вiв себе ганебно будинку? Безсумнiвно, дотепники стверджували, що ми ма"мо тут справу з посiвом дикого вiвса, перш нiж принц повинен буде взяти на себе тi похмурi обов'язки, якi йому судилося взяти на себе.


Крiм цього, були й iншi чутки, якi приголомшено перешiптувалися тими, хто просто посмiхався першим чуток. Лиходiй, вiдомий як Уайтчепелский рубака, Джек Рiзник або Прудконогий Джек, зарiзав i скалiчив шiсть жiнок два роки тому, а потiм раптово зупинився. Його так i не спiймали - наскiльки було вiдомо. Хоча, можливо, його i зловили, ходили чутки. Можливо, вiн був кимось настiльки важливим, що обвинувачення не могли бути пред'явленi. Iм'я Альберта Вiктора з яко╖сь причини часто згадувалося в цих приглушених дискусiях.


Безглуздо, звичайно.


I все ж ...


Це було всього рiк тому, в липнi 1889 року, коли скандал на Клiвленд-стрiт потряс аристократiю i викликав благоговiйний трепет i хихикання серед нижчих класiв. Розслiдуючи крадiжку на Центральному телеграфi, полiцiя допитала хлопця, найнятого кур'"ром, у якого, як з'ясувалося, була при собi нечувана сума у вiсiмнадцять шилiнгiв. Юний Томас наполягав на тому, що вiн не крав ╖х, а заробив, працюючи "хлопчиком по найму" в чоловiчому борделi на Клiвленд-стрiт, 19.


Скотленд-Ярд провiв обшук у закладi. Коли прибули спiвробiтники Скотленд-Ярду, в борделi не було вiдвiдувачiв, але вони зiбрали там кiлькох "хлопчикiв за наймом", якi з допомогою м'яких умовлянь слiдчих швидко впiзнали у вiдвiдувачiв закладу кiлькох армiйських офiцерiв i графа. Детективи простежили мережу клi"нтiв, яка незабаром призвела до вищих верств британсько╖ аристократi╖, а звiдти привела - в нiкуди. Кришка була закрита для дослiдження так раптово i так щiльно, що, мабуть, це робив хтось зi значною вагою.


Тим не менш, iсторiя була занадто гарна, щоб ╖╖ замовчувати, i незабаром чутки впiзнали принца Альберта Вiктора як одного зi зниклих клi"нтiв. Правда? Брехня? Видача бажаного за дiйсне з боку антироялiстiв? Хто може сказати?


Принц негайно ви╖хав до Iндi╖, де, за чутками, у нього був роман з дружиною iнженера-будiвельника. Ходили чутки, що ця необережнiсть, про яку ходили чутки, була лише маневром, покликаним вiдвернути увагу вiд бiльшого зла. Перешiптування ставали все голоснiше. "Заворушення на Клiвленд-стрiт" стали надбанням громадськостi. У пресi висловлювалося припущення, що, можливо, Альберт Вiктор не був пiдходящим людиною для управлiння Сполученим Королiвством та Британською iмперi"ю, що, можливо, його молодший брат Джордж бiльше пiдходив би для наслiдування трону. Коли його запитали, дуже обережно i з дотриманням усiх пристойностi, про це, члени королiвсько╖ родини, разом i окремо, нiчого не сказали. Принц повернувся в Англiю, щоб перечекати бурю.


Вiдкинувши обережнiсть, газети пiдхопили цю iсторiю i струснули ╖╖, як тер'"р струшу" щура. Навiть тер'"ри у таких вiддалених районах, як Сполученi Штати, вважали, що вони повиннi мати право голосу в лiнi╖ успадкування британського престолу. У редакцiйнiй статтi Американська щоденна газета Northwestern висловила думку:


Фiзично i розумово вiн в деякому родi ру╖на, а не наполовину чоловiк з усiма атрибутами мужностi, якi характеризують Джорджа.


Вiктор, схоже, успадкував вади свого батька, не зберiгши багатьох його чеснот, i його зв'язок зi скандалом на Клiвленд-стрiт - лише ще одне свiдчення розпусти, який занадто явно кида"ться в очi "вропейським королiвським особам.


"Проклятi американськi газети i так досить поганi", - пробурчав його свiтлiсть Скаллi, вивалюючи вмiст брезентово╖ коробки для листiв на стiл i тицяючи в купу газетних вирiзок, якi розсипалися по столу. "i iндiйськi газети, звичайно", - додав вiн, широко розклавши ╖х по столу i тицьнувши в довгу статтю з калькутсько╖ щоденно╖ англо-iндiйсько╖ газети коротким вказiвним пальцем. Це лист починався словами "Нам сумно припускати", i Морiартi не став читати далi.


" Але погляньте на це - i на це... - граф завдав удар i завдав ще один. " Навiть не по-англiйськи. Цей - нiмецький, а цей - на росiйськiй або щось в цьому родi.


"Поляк, я вважаю," припустив сер Ентонi.


"Та ж сама безглузда iсторiя. I подивися на цю. Французи! Французи, ╖й-богу! Безглузда купка iноземцiв, якi розповiдають нам, як ... хто ... коли ..." У графа не вистачило слiв.


Герцог Шорхэм всiм сво╖м тiлом подався вперед у сво"му величезному крiслi. "Ви бачите масштаби нашо╖ дилеми?" вiн запитав Морiартi.


"Я починаю розумiти", - погодився Морiартi.


"Ми не можемо звернутися нi до одного iз звичайних, бiльш того, нормальних джерел за допомогою, тому що, навiть якщо б вони могли надати яку-небудь допомогу, а я не бачу, в чому вона могла б полягати, подiбний секрет зберегти неможливо".


"Звичайно, не тодi, коли це стосу"ться його Високостi", - погодився граф. "Занадто багато вже пiдозрю"ться або затверджу"ться. Я не буду говорити "вiдомий", тому що я нiчого з цього не знаю i не вiрю в велику частину цього ".


Морiартi насупився. "Хiба Скотленд-Ярд не вiдстежу" членiв королiвсько╖ сiм'╖ на досить регулярнiй основi?" - запитав вiн. " Доглядати за ними, коли вони гуляють, тримати хой-поллои на шанобливiй вiдстанi, щось в цьому родi?


"У звичайному бiзнесi" так, - сказав граф, - але коли його високiсть зайнятий сво"ю, е-е, нерегулярно╖ дiяльнiстю, у нього " кiлька слуг з будинку, якi доглядають за ним. Вони робили це, як могли, коли вiн зник i та молода дiвчина померла.


"Зрозумiло," сказав Морiартi.


"Хто мiг передбачити що-небудь подiбне?" - запитав граф в порожнечу, не чекаючи вiдповiдi.


"Чому ви сказали, професор, що той, хто це зробив, не Рiзник?" - запитав герцог.


Морiартi задумався. "╢ багато причин, за якими людина може ско╖ти вбивство, - сказав вiн, " але вони рiдко перетинаються. Чоловiк може вбивати з жадiбностi, хтивостi, гнiву, страху, заради сьогочасно╖ вигоди, щоб усунути загрозу, або з-за якогось збоченого психiчного розладу. Або, якщо вже на те пiшло, заради королеви i кра╖ни. I, убивши одного разу, людинi може виявитися легше вбити знову. Крiм того, " люди, вiд народження позбавленi совiстi, якi вб'ють тебе, як тiльки знизують тобi руку. Я знав кiлькох таких."


"Жахливо!" висловив свою думку граф.


"╥х зазвичай стримують обмеження суспiльства i суворi покарання, якщо ╖х спiймають. Насправдi, "розмiрковував Морiартi, - з ними зазвичай безпечнiше, нiж з iншими".


Епп поворухнувся, виглядаючи зацiкавленим. "Чому це?" - запитав вiн.


"Оскiльки ╖х жага вбивства не викликана якимись сильними емоцiями, - пояснив Морiартi, - вони зазвичай вважають менш клопiткою вирiшувати сво╖ проблеми менш радикальним методом".


"Ах!" вигукнув герцог.


"Це не вiдноситься до вбивцям подружжя або отравителям в цiлому," продовжив Морiартi, - оскiльки пiсля одного-двох перших успiхiв вони, схоже, вважають себе невразливими для викриття". Вiн обвiв поглядом свою аудиторiю. "Але я вiдволiкся", - сказав вiн.


"Про Потрошителе", - сказав сер Ентонi. "Безсумнiвно, професор, вiн пiдпада" пiд категорiю, яку ви назвали 'збоченим психiчним розладом", чи не так?"


"Дiйсно," погодився Морiартi, " але такi люди йдуть шаблоном. Подумайте про розлад як про канавцi, прорiзано╖ в психiчних процесах мозку. Цей ритм може змусити ╖х робити огиднi вчинки, але його напрямок i, скажiмо так, глибина визначають тип дiй, якi здiйснить божевiльний. Схема Рiзника абсолютно зрозумiла. Незалежно вiд того, чи " його звiрства результатом любовi або ненавистi, або якихось емоцiй, не подiлюваних нормальними чоловiками, вiн явно направля" ╖х на тих, кого ми волi"мо називати 'прекрасною статтю".


"Жiнки," уточнив сер Ентонi.


"Повi╖ найнижчого штибу", - додав Епп.


"Це так", - погодився Морiартi. "Вiдбува"ться це за уподобань або тому, що вони бiльш легка мiшень, нiж iншi жiнки, я не можу сказати, але " чоловiки того ж класу, якi були б такими ж доступними, якщо б вiн захотiв, е-е, отримати до них доступ. Не бува" ночi, коли випадковий погляд, кинутий на стiчнi канави Истчепела, не виявив би людей, валяються в п'яному угарi або димлять чотирма трубками.


Герцог насупився. " Чотиритрубний? - запитав вiн.


"Опiум," пояснив сер Ентонi.


"I все ж ваш зниклий принц, або хтось, хто вида" себе за нього, ско╖в вбивство у двох закладах, якi обслуговують вищi класи, i не обмежувався жiнками". Морiартi похитав головою. "Нi, милорды, джентльмени, виконавець цих злочинiв не Рiзник, хоча вiн може сподiватися, що ви так дума"те".


"Ви, зда"ться, добре вивчили це", - сказав герцог Шорхэм.


"Так, ваша свiтлiсть," зiзнався Морiартi. "Я знаходжу пригнiченi куточки людського розуму такими ж захоплюючими, як деякi мо╖ колеги знаходять квiти або метеликiв або сорт попелу, що залиша"ться рiзними трубочными тютюну".


Епп натягнуто посмiхнувся. "Або банки", - додав вiн. "Або замiськi будинки".


"А!" - сказав Морiартi. "Ви ма"те на увазi iнше коло колег. Iмпульсивнi легковажнi колеги".


"Злодi╖ i крадi╖," прогарчав Епп.


"Мiстер Епп!" рiзко запитав герцог.


"Ну, так, якщо хочете", - визнав Морiартi. "Злодi╖ i крадi╖. I, до нещастя, далеко не так гарнi в цьому, як предки людини, якого ми розшуку"мо. Або, якщо вже на те пiшло, бiльшостi з вас у цiй кiмнатi.


Герцог повернув голову й люто подивився на Морiартi.


"Закони про спадкування i дворянськi патенти," продовжив Морiартi, - iснують для того, щоб зберегти до десятого поколiння неправедно отриманi нагороди наших предкiв".


"Вам обов'язково бути образливим, сер?" - запитав герцог роздратованим гарчанням.


"Ви не схвалю"те нас, чи не так?" - запитав граф. "Ми знатi?"


Морiартi пiдняв брову. "Мо" несхвалення легко заслужити. Класовi вiдмiнностi, заснованi на випадковостi народження, безумовно, довiльнi й iдiотичнi, що легко демонстру"ться великою кiлькiстю iдiотiв серед 'вищих класiв'. Ви шука"те мо"╖ допомоги або мого схвалення?"


Сер Ентонi застережливо пiдняв руку. "Давайте повернемося до поточного питання".


Його свiтлiсть герцог Шорхэм ще кiлька митт"востей продовжував люто дивитися на Морiартi, але потiм перевiв погляд в iншу сторону i зiтхнув. "Навiть якщо i так, - погодився вiн, - але якi в нас " гарантi╖, що професор Морiартi надасть нам допомогу, як тiльки вiн покине цей будинок?" Можливо, вийшовши з в'язницi, вiн просто зникне, i його бiльше нiколи не побачать".


Морiартi широко посмiхнувся. "У вас " слово джентльмена", - сказав вiн ╖м.


Граф Скаллi пирхнув. Сер Ентонi з сумнiвом подивився на нього.


"Будучи джентльменом, ви повиннi мати гарне уявлення про те, чого варто таке слово. Можливо, бiльш обнадiйливим " прощення, яке ви пообiцяли менi, якщо я вiзьмуся за це. Очевидно, що краще ходити при свiтлi дня з помилуванням, нiж ховатися по кутках, переслiдуваним полiцi"ю, якою б неадекватною вона не була для цього завдання ".


"Це так", - погодився сер Ентонi.


"Додайте до цього той факт, що мiй перший судовий процес закiнчився поразкою присяжних, i що я цiлком очiкую, що на наступному мене визнають невинним, якщо буде наступний ".


"Це так?" Запитав Епп. "В такому разi, i оскiльки ви в жодному разi не схвалю"те "вищi класи", чому ви взагалi утруждаете себе тим, щоб слухати нас?" Чому б просто не почекати спокути у сво╖й камерi?"


"Ваша проблема цiкава", - сказав йому Морiартi. "Зниклий людина високого становища, можливий вбивця i нелюд, якого потрiбно знайти швидко i без су"ти. Я бачу величезну небезпеку для уряду i монархi╖, якщо вiн не буде знайдений".


"Благородне почуття," сказав сер Ентонi.


"Крiм того, я визнаю, що в мо╖й камерi занадто сиро для тривалого перебування i занадто холодно для тривалих наукових роздумiв", - додав Морiартi. "Тепер до справи. Питання зрозумiлi; вiдповiдi на даний момент менш зрозумiлi. Якщо Його Високiсть робить це, то навiщо? Якщо це не так, i якесь агентство викрало його i створю" враження, що вiн винен, знову ж таки, чому? Вiн повернувся до графу Скаллi. " Наскiльки я розумiю, жодних вимог висунуто не було?


"Жодного".


"Що було зроблено на даний момент?"


Граф подивився на Эппа, який вiдповiв: "Враховуючи ситуацiю, ми мало що могли зробити. Збройним силам було наказано повiдомляти про будь-яких проявах принца, але ми пояснили ╖м це незначне вправу в пiдтримцi миру мiж членами королiвсько╖ сiм'╖. ╥╖ величностi не подоба"ться, що ╖╖ онук гуля" один, адже йому всього двадцять шiсть, тому вона хотiла б, щоб за ним доглядали. Така iсторiя, яку вони чули.


" Що-небудь ще?


"Ми попросили людей оглянути всi мiсця, куди вiн мiг би вирушити, включаючи кiлька маловiдомих королiвських володiнь в Шотландi╖ та Уельсi, а також вдома його наближених".


"Це вимагало витонченостi", - прокоментував сер Ентонi. "Я маю на увазi, що ми не могли просто увiйти i запитати:" Ви не бачили, щоб принц де-небудь тут блукав, чи не так?' Це могло б викликати розмови.


"Ми також дослiджу"мо рiзнi iншi кролячi нори", - продовжив Епп. "Навiть заходимо так далеко, що посила"мо людей у всi опiумнi кубла в Iст-Ендi. Насправдi ми не могли вчинити на них набiг з очевидних причин. Вiн похитав головою. "Поки що - жодного кролика".


"На яку допомогу я можу розраховувати?" - Запитав Морiартi.


"Все, що вам потрiбно, може бути виконано без розкриття, е-е, кiнцево╖ мети запитувано╖ допомоги", - сказав йому сер Ентонi. " Ви повиннi доповiсти мiстеровi Эппу, i вiн або один з його людей буде супроводжувати вас.


"Я так не думаю", - сказав Морiартi.


"Що?"


"Я передам будь-яку iнформацiю, яку менi вдасться зiбрати, мiстеру Эппу, але мене нiхто супроводжувати не буде, i найменше осiб з Скотленд-Ярду".


"Ви бачите, ваша свiтлiсть," сказав Епп, докiрливо пiднявши великий палець в повiтря, " вiн не ма" намiру допомагати. Вiн намага"ться вiдразу ж позбутися вiд нас, i це чиста правда!"


"Киньте, професор," прогрохотал герцог Шорхэм, подавшись уперед у сво"му крiслi. " Ви, звичайно, погодитесь, що це елементарна обережнiсть в подiбному випадку.


"Пересторога проти чого?" - запитав Морiартi. "Я не заперечую проти того, щоб мiстер Епп залишався в мо"му розпорядженнi для передачi будь-яко╖ iнформацi╖, яка, на мою думку, буде представляти iнтерес. Тодi вiн зможе робити з нею все, що ви, джентльмени, вiд нього вимага"те.


"Але, звичайно, сер," вибухнув герцог, " ви повиннi розумiти...


"Менi знадобиться допомога людей, якi можуть вiдчути запах "мiдi" в десяти фарлонгах з пiдвiтряного боку", - сказав Морiартi. "Ймовiрно, було б краще, якби я не брав його з собою, i, оскiльки ви не хочете, щоб у них або у кого-небудь ще був якийсь натяк на те, чого я намагаюся досягти, ми повиннi уникати будь-якого натяку на офiцiйне потурання в мо╖х розслiдуваннях. Ця робота буде досить складною i без тво╖х спроб з самого початку прикувати мене до офiцiйного супроводжуючому.


"Я не думаю, що ви розумi"те", - сказав герцог. "Мiстер Епп - номер шiсть".


Морiартi спохмурнiв i похитав головою. "Для мене це нiчого не значить", - сказав вiн. "Шостий номер в чому?"


Епп натягнуто посмiхнувся. "Не думаю, що це справить на нього враження, ваша свiтлiсть", - сказав вiн.


Сер Ентонi потер долонi один об одного, тримаючи долонi перед особою. "Ви чули про "Великiй п'ятiрцi"?" - запитав вiн Морiартi.


Морiартi кивнув. " Глави п'яти вiддiлiв - прошу вибачення, департаментiв - Скотленд-Ярду, - сказав вiн.


"╢ шостий департамент", - сказав сер Ентонi.


Морiартi задумався. "А!" сказав вiн.


"Це загальновiдомо", - пояснив сер Ентонi. "Навiть в Ярдi. Насправдi, його членiв називають "Невидимками" тi, хто про них зна". Мiстер Епп - молодший офiцер, вiдповiдальний за Шостий вiддiл. Тому в Скотленд-Ярдi його неофiцiйно називають 'Номером шiсть".


"Чим займа"ться цей вiддiл?" Запитав Морiартi.


Заговорив Епп. "Все, що вiд них буде потрiбно".


"Вони беруться за роботу, з якою iншi не справляються", - сказав сер Ентонi. "Особливо там, де бажано, щоб зв'язок зi Скотленд-Ярдом не була очевидною. ╥х людей вiдбирають за ╖х iнтелект i обачнiсть".


"Цiкава думка", - сказав Морiартi. "Розумнi полiцейськi".


"Отже," сказав Епп.


Морiартi на мить задумався про родимку на ши╖ герцога. "Менi зда"ться, що мiстер Епп ма" бути неоцiненним там, де вiн ". Ви впевненi, що повиннi вiдривати його вiд важливо╖ роботи тiльки для того, щоб стежити за мною? Нема" iнших iнцидентiв або подiй, якi повиннi зайняти його увагу?"


"В даний момент", - сказав герцог, - нема" нiчого важливiше того, що ви будете робити. Що, я б сказав, ми припуска"мо, що ви будете робити".


"Дуже добре", - сказав Морiартi, пiдтискаючи губи. "Якщо мiстер Епп або хтось iз його поплiчникiв захоче супроводжувати мене, вiн може, за умови, що не спробу" слiдувати за мною туди, де я скажу йому, що це недоцiльно. Вiн повинен повiрити менi на слово ".


"Дуже добре", - сказав герцог. "Якщо ми збира"мося довiрити вам це, ми могли б почати з довiри. З чого б ви хотiли почати?"


"Я почну з огляду мiсць двох вбивств," сказав йому Морiартi, " i для цього допомогу Эппа буде корисна i з вдячнiстю прийнята. Я повинен знайти якусь вказiвку, яким би слабким воно не було, на те, в якому напрямку може ховатися правда.


Сер Ентонi похитав головою. "Запевняю вас, нi в тому, нi в iншому мiсцi не можна знайти нiчого цiнного", - сказав вiн.


"Тим не менше я подивлюся," сказав Морiартi. " Будемо сподiватися, що ви помиля"теся.


"Дуже добре".


"Одна пропозицiя", - додав Морiартi. "Нехай вашi люди будуть напоготовi на випадок витоку будь-якого слова або будь-якого слуху, який вказу" на проблему серед членiв королiвсько╖ сiм'╖".


"Так", - сказав сер Ентонi. "Звичайно. Ми вже це робимо".


" Тодi спробуйте делiкатно з'ясувати, де i як виник цей слух. Якщо Його Високiсть дiйсно не несе вiдповiдальностi за цi дi╖, то комусь доведеться докласти чимало зусиль, щоб створити враження, що це так, - i в якийсь момент вони захочуть зрадити цю справу розголосу ".


"Боже мiй!" - вигукнув герцог Шорхэм. "Це може призвести до падiння уряду. Адже якщо люди подумають, що ми прихову"мо це вiд них, це цiлком може загрожувати монархi╖".


"Ось саме," сказав Морiартi.


"Боже мiй!"


OceanofPDF.com


[ГЛАВА ДЕСЯТА]


КIМНАТА ТРОЯНДИ


Aliorum vulnus nostra sit cautio.


(Давайте извлекем попередження з чужо╖ рани.)


- СВЯТИЙ I╢РОНIМ


ЕКIПАЖ, ЗАПРЯЖЕНИЙ ЧЕТВIРКОЮ КОНЕЙ, ЗУПИНИВСЯ перед закладом Моллi на Гладстон-сквер рано ввечерi. Газова колонка над вхiдними дверима була не запалено, а тi деякi лампи, що пробивалися в вiкна верхнього поверху, були м'якими i приглушеними, штори були запнутi, щоб не впускати нiч. Воротар довго не вiдповiдав на дзвiнок i з цiкавiстю дивився на двох добре одягнених вiдвiдувачiв i багато прикрашену карету, з яко╖ вони вийшли, нiби й гадки не мав, чому вони могли там стояти. "Джентльмени," сказав вiн. " Мiс Моллi в даний час не прийма" клi"нтiв. Сподiваюся, це не доставить вам нiяких незручностей.


"Я Епп з Скотленд-Ярду, а це професор Морiартi", - сказав Епп, вказуючи кiстлявим пальцем на професора. "Ми прийшли з приводу вбито╖ дiвчини, Троянди. Можливо, ти пам'ята"ш - я був тут ранiше.


"Чи був ти зараз?"


"З полiцi"ю", - пояснив Епп. "Я повернувся, щоб оглянути кiмнату дiвчини".


Носильник знову подивився на екiпаж, а потiм знову на Эппа. " Ви говорите, полiцiя?


"Насправдi".


" З Скотленд-Ярду?


" Абсолютно вiрно, друже. Idem quod. ╢ якась проблема?"


"Нi, якщо ти кажеш, що цього нема", значить, цього нема"".


"Добре. Щодо дiвчини?"


"Вони вiдвезли бiдну Троянду", - сказав носильник. "Це не бiльш нiж справедливо. Вона пролежала там два днi, перш нiж комусь прийшло в голову перенести ╖╖, i тодi я щиро вiрю, що справу було швидше запах, нiж у доречностi цi"╖ речi. Ви, спiвробiтники Скотленд-Ярду, народ легковажний i дивний, ось що я хочу сказати.


Морiартi ступив уперед. - У кiмнатi, " рiзко запитав вiн, - хто-небудь чiпав?


" Кiмната, в якiй вона померла?


- У тiй кiмнатi.


"Нiхто не заходив до не╖ з тих пiр, як вони винесли тiло. Мiсiс каже, що нам доведеться все прибрати, але нiхто з нас ще не встиг це зробити ".


"Добре, добре!" Морiартi потер руки в явному захватi. "Ось несподiвана удача".


Порть" витрiщився на нього, а потiм повiльно похитав головою. "Дивний народ, кажу я, i дивний i сво"рiдний народ ви самi - якщо дозволите менi так висловитися".


"Це не бiльш нiж правда", - погодився Морiартi. "Ми дiйсно дивний народ. Можна нам увiйти?"


"Якщо ви не заперечу"те," погодився порть". - Розташовуйтеся у вiтальнi, поки я наведу мiс Моллi.


Двi хвилини потому Моллi з'явилася на верхньому майданчику сходiв, одягнена у все чорне. Можливо, трохи бiльш вузьку, нiж належало для жалобного вбрання, але, тим не менше, всi в чорному. "Джентльмени," сказала вона, мiцно тримаючись за поручнi, поки спускалася. " Я Моллi Кобби, власниця цього закладу. Я розумiю, ви хочете подивитися на кiмнату бiдолахи Роуз. Я не знаю, яке почуття нездорово╖ цiкавостi привело вас сюди...


"Я з Скотленд-Ярду, мадам," перебив ╖╖ Епп, " а це мiй, е-е, колега професор Джеймс Морiартi. Хворобливе цiкавiсть - це, можна сказати, його ignis fatuus.


"Це справдi так?" Моллi секунду дивилася на Морiартi, а потiм знову звернула свою увагу на Эппа. "Ви, полiцейськi, вже грунтовно пошарили в кiмнатi бiдолахи Роуз", - сказала вона. "Чому ти хочеш повернутися?"


"Ми не хочемо завдавати вам незручностi", - сказав Морiартi Моллi. "Я сподiваюся виявити деякi ознаки вбивцi: його зовнiшнiсть, його метод, його мотив, його походження i, можливо, звiдки вiн прийшов".


"З порожньо╖ кiмнати?"


"Навiть якщо i так", - сказав Морiартi. "Можливо, це залежить вiд того, як багато стукали по iнстанцiях. Чи був у кiмнатi хто-небудь, крiм полiцi╖?"


Моллi похитала головою. "У мене не вистачило духу зайнятися цi"ю справою. Бiзнес закритий, i я вiдiслала дiвчаток на два тижнi, щоб дати ╖м поживу для роздумiв. Я використовую це час, щоб трохи пофарбувати i постелити новi килими, i, думаю, менi потрiбно буде дiстатися до цi"╖ кiмнати до повернення дiвчаток, але це почека".


"З вашого дозволу," сказав Морiартi, " я б дуже хотiв оглянути кiмнату.


Моллi пильно подивилася на кожного з них i задумалася. " Тодi дуже добре. Слiдуйте за мною.


Вони пiднялися по сходах. Свiтло в коридорi нагорi був приглушений, i всi дверi спалень були закритi. З-за однi"ю з дверей долинали тихi, наполегливi жiночi ридання. Епп мимоволi здригнувся i спробував вигнати з голови забобоннi образи, викликанi цим звуком. Морiартi подивився на Моллi i запитально пiдняв брову.


"Памела, то "", - сказала йому Моллi. "З яко╖сь причини назива" себе 'Хiзер', коли працю". ╥╖ спецiальнiсть - Ну, нема" причин турбувати вас, джентльмени, цим. Вона ховалася в шафi в тiй кiмнатi, поки Роуз була... що сталося з Роуз, i з тих пiр у не╖ не все в порядку з головою. Вона нiчого не бачила, зауважте. Принаймнi, я так думаю. Вона не говорила про це. Вона майже нi про що не говорила з ... тi"╖ ночi. Вона не хотiла йти з iншими дiвчатами. Сказала, що ╖й нiкуди йти. Я порадив ╖й зупинитися в гостьовому будинку в Батi, наскiльки менi вiдомо. Вона сказала, що нiкого не зна" в Бате, i в будь-якому випадку вона вiддала перевагу б залишитися тут. Вона плакала ось так, без гучних ридань, просто тихо i розмiрено, майже з тих пiр, як це сталося. Вона була особливою подругою Троянди.


"Що це означа"," пiдозрiло запитав Епп, - "особливий друг"?


"Я хотiв би поговорити з Памелою пiсля того, як перегляну кiмнату", - сказав Морiартi.


"Я б хотiла, щоб ти це зробив", - сказала йому Моллi. "Розмова про це мiг би вiдвернути ╖╖ вiд цього, якщо ти розумi"ш, що я маю на увазi. Це звучить трохи навпаки, але ..."


"Я розумiю, мiс Моллi", - сказав ╖й Морiартi. Вiн рушив по коридору. "Це та кiмната?" - запитав вiн, зупиняючись перед дверима.


"Так," сказала вона i глибоко зiтхнула. " Я почекаю вас внизу, якщо ви не заперечу"те.


"Нiяких," вiдповiв Морiартi, " i я дякую вам.


"Ти не полiцейський", - сказала Моллi. "У них не так вже багато подяки".


Морiартi вiдчинив дверi. Кiмната була такою ж, як чотири днi тому, коли зник принц i померла дiвчина. За винятком, звичайно, того, що тiло Троянди було прибрано. "Запали це настiнне бра, якщо не заперечу"ш", - сказав Морiартi, Епп i дiстав пачку "люцифера" i включив газ. "Настiльки яскраво, наскiльки це можливо", - розпорядився Морiартi.


Професор почав з повiльного i ретельного огляду лiжка i калюж засохло╖ кровi на простирадлах i ковдрi. Потiм вiн перевiв погляд на килим бiля лiжка, уважно вивчаючи кожну крапельку кровi, як нiби, подумав Епп, що стояв бiля стiни пiд лампою, вiн намагався прочитати на нiй iсторiю того, що вiдбулося в той фатальний вечiр.


Епп був не згоден з такого роду мумбо-юмбо. Це була марна трата часу, який можна було б краще використовувати для допиту пiдозрюваних, можливо, з допомогою невеликого дружнього переконання, в заднiй кiмнатi якого-небудь зручного дiлянки. Епп чув, що американська полiцiя перетворила такого роду закулiсний переконання в науку. Однак Эппу було наказано залишатися з Морiартi i дозволити професор робити те, що вiн буде робити.


Морiартi зробив паузу, щоб засвiтити гасову лампу з подвiйним шаром, що стояла на столику бiля лiжка, пiдкрутив ╖╖ гнiт так, щоб воно палало так яскраво, як якщо б не курив, а потiм зняв пенсне i дiстав з кишенi жилета монокль, який щiльно притиснув до правому оцi. Тримаючи лампу над головою, вiн деякий час оглядав гардероб, де, очевидно, ховалася дiвчина Памела, а потiм опустився на колiна на килим i приступив до ретельного огляду пiдлоги, заглядаючи в кути i пiд нечисленнi предмети меблiв.


"Боюся, що найбiльш наводять на роздуми деталi прихованi", - сказав вiн. "З моменту подi╖ тут побувало багато людей. Полiцейськi - тут безпомилковий слiд гумово╖ пiдошви. Я помiтив за дверима траурну вiзок, але бачу, що ╖╖ не привезли. Це корисно. Так, ось кроки службовця моргу i його помiчника. Маленькi нiжки, повинно бути, у хлопчика. Я думаю, йому було що сказати ╖м вдома в той вечiр."


Епп хмикнув. "Ти все це бачиш?" - запитав вiн з легкою усмiшкою.


Морiартi пiдняв очi. " Ти сумнiва"шся в менi? - м'яко запитав вiн.


"Я б так не сказав", - сказав Епп. "Припустимо, я утримуюся вiд суджень, але я не бачу, як все це - навiть якщо ви можете вiдрiзнити один крок вiд iншого - допоможе нам вирiшити нашу, е-е, проблему".


"Про, я можу розповiсти набагато бiльше," сказав Морiартi, - i я дiйсно вiрю, що дещо з цього буде корисно". Вiн поставив лампу поруч з лiжком i вказав на пiдлогу. " Що ти бачиш? - запитав я.


"Кров," сказав Епп.


"Продовжуйте," сказав Морiартi.


Епп покосився на пiдлогу. "Кров," повторив вiн. " Засохла кров.


Морiартi встав, тримаючи лампу на рiвнi пояса, i вказав на просякнута кров'ю покривало на лiжку. "I що?" Вiн наполягав.


"I ще кровi", - сказав Епп, i його голос видавав нетерпiння, з яким вiн вислуховував питання.


"Щодо вiдсутностi кровi в цьому мiсцi?" Морiартi вказав на витягнуту область на лiжку, яка була практично без кровi. "Як ви поясню"те порожнечу?"


"Так, в цьому мiсцi мало кровi", - визнав Епп. "Я б сказав, що кровi якимось чином вдалося уникнути".


" А на пiдлозi? Морiартi пересунув лампу, щоб знову висвiтлити килим.


" Нiчого, крiм кровi - i шматочки голого килима там, де ╖╖ нема".


"Саме так!" Сказав Морiартi. "Як ви дума"те, чому в цих плямах 'нема" нiяко╖' кровi?"


Епп зробив вигляд, що лама" над цим голову, хоча насправдi питання не мав для нього нiякого сенсу. "Там нема" кровi," сказав вiн нарештi, - бо сталося так, що на це мiсце не потрапило жодно╖ краплини кровi". Вiн посмiхнувся. "Я визнаю, що не розбираюся в та╖нствах кровi".


"Шкода", - сказав Морiартi. "Ти мiг би виконувати свою роботу набагато краще, якби був таким".


"Послухайте, а тепер-" почав Епп.


"Уявiть, якщо хочете," сказав Морiартi, вказуючи спочатку на покривало, а потiм на пiдлогу поруч з лiжком, - подiя, з-за якого кров разбрызгалась таким чином".


"Я б вважав за краще цього не робити", - запропонував Епп.


"Схоже, що нiж був увiткнений в тiло", - Морiартi зробив колюча рух, i Епп поморщився, - "i швидко витягнуто - багато разiв. Тридцять сiм окремих ножових поранень, по-мо"му, сказано у звiтi коронера.


"Я не бачу необхiдностi зациклюватися на таких речах", - сказав Епп. "Крiм встановлення факту, що вбивця був манiяком-вбивцею, про що ми вже зна"мо, до чого це нас приведе? Quidam."


Морiартi обережно повернув лампу на колишн" мiсце на столi. "Все з чого виплива", мiстер Епп", - сказав вiн. "Якщо ви зна"те кiнцевий результат будь-яко╖ дi╖ або процесу, повинна бути можливiсть висунути гiпотезу про початок i навiть, цiлком можливо, про те, що привело його в рух. Якщо ми прокладемо курс планети Юпiтер, то зможемо сказати не тiльки, де вона буде через десять рокiв, але i де вона була десять тисяч рокiв тому ".


"Яке вiдношення до цього ма" планета Юпiтер?" - запитав Епп. "Ви хочете сказати, що це було якесь астрологiчне злочин?"


Морiартi посмiхнувся. "Таким чином, якщо ми дослiджу"мо цi плями, продовжив вiн, - ми можемо прийти до певних висновкiв щодо того, як вони були створенi".


"╥╖ вдарили ножем", - вперто повторив Епп.


"Зi значною силою", погодився Морiартi. " Близько тридцяти семи разiв. Людиною, який стояв, - Морiартi обережно поставив ноги в двi вiльнi вiд кровi щiлини на килимi бiля лiжка, - тут.


Епп вивчив позу Морiартi i кров, що оточу" його. "Можливо", - визнав вiн. "Цi два чiтких плями могли бути там, де вiн стояв, але тодi звiдки бризки кровi позаду нього?"


Професор дiстав з кишенi пенсне i затис його в стислому кулацi, як кинджал. "Коли вiн пiднiмав лезо пiсля кожного удару, - Морiартi кiлька разiв штрикнув пенсне в покривало, кожен раз пiдкидаючи руку тiльки для того, щоб опустити ╖╖ з бiльшою силою, - кров бризнула з леза, заливаючи все, крiм того мiсця, де вiн стояв. Подивися на стелю, i ти зрозумi"ш, що я маю на увазi.


Епп довго дивився на забризканий кров'ю стелю i кивнув. " А! - сказав вiн. " I що?


"Ще одне мiсце залишилося вiльним", - продовжив Морiартi, вказуючи пенсне на вiльне вiд кровi мiсце на покривалi.


" Там, де лежала дiвчина. Епп знову кивнув. - Там, де стояв чоловiк, i там, де лежала дiвчина. Двi порожнечi. Ipso facto."


"Це, - сказав Морiартi, вказуючи через лiжко на iнше мiсце, де зiбралася калюжа кровi, розмазана густо i глибоко без бризок, - це те мiсце, де вона лежала. Кров зiбралася навколо не╖ i пiд нею, коли вона вмирала ".


Епп втупився в одну точку. "Я мiг би щасливо дожити до свого старечого маразму, не знаючи цього. Або, "додав вiн, бачачи, яке це ма" значення".


"Порожнеча в цьому мiсцi," сказав Морiартi, знову перемикаючи свою увагу на вiльне вiд кровi мiсце з ближньо╖ боку лiжка, "утворилася вiд iншо╖ людини або, можливо, предмета, який лежав там, коли дiвчину вдарили ножем".


"Заперечувати?"


"Я просто враховую всi можливостi", - сказав йому Морiартi. "Я припускаю, що це був чоловiк - ваш зниклий принц, без сумнiву".


" Значить, його роя... е-е... барон Ренфрю не сам зарiзав дiвчину?


"Схоже на те".


"I все ж вiн просто лежав там, поки ╖╖ били ножем - неодноразово?"


Морiартi кивнув. "Потiм був скалiчений, що, безумовно, зайняло якийсь час. Я б припустив, що барона спочатку позбавили свiдомостi, iнакше вiн не лежав би так нерухомо".


Епп кивнув. "Цiкаво, - сказав вiн, - i - я визнаю це - корисно. Хоча я нi на секунду не повiрив, що... е-е... барон мiг бути винен в такому жахливому вчинок, добре мати якесь зовнiшн" пiдтвердження.


"Це було досить зухвалий злочин," сказав Морiартi, - i я б припустив, що в ньому був замiшаний не одна людина".


Епп втупився на згорнулася кров, намагаючись побачити те, що побачив Морiартi, i зрозумiти, як вiн це побачив. " Бiльше, нiж одна людина?


"Цiлком очевидно".


"Звiдки ти можеш це знати?" - запитав вiн.


"Це не важливо", - сказав Морiартi. "Важливо те, що це говорить нам - що це означа"".


"I все ж-" почав Епп.


Морiартi дiстав з кишенi маленький шматочок фланелi i протер скельця пенсне. "Вiдтворiть в розумi, - сказав вiн, - подi╖, якi, мабуть, вiдбулися тут. Опiкун принца, мiстер... е-е...


"Ти ма"ш на увазi Принести?"


" Принеси. Якого вирубали, коли вiн стояв на вартi бiля дверей. Потiм його втягли всередину i засунули пiд лiжко. Звичайно, незалежно вiд того, наскiльки, е-е, пристрасно принц був зайнятий тим, чим вiн був зайнятий, вiн зупинився при такому вторгнення - i, без сумнiву, спробував би що-небудь з цим зробити. Для цього довелося б схопитися з лiжка.


Епп задумався, переводячи погляд з дверей на лiжко i назад. " Ви хочете сказати, що одна людина не змогла б це зробити? Звичайно, вiн мiг би - при невеликому везiння.


"Ах!" - сказав Морiартi, "але вiн не мiг розраховувати на таку удачу. Це було не раптове натхнення, а ретельно продуманий план. Засоби для викрадення його високостi повиннi були бути напоготовi до вчинення злочину. Це само по собi передбача" наявнiсть бiльш нiж однi"╖ людини.


Зрозумiло, " сказав Епп. - Так сказати, iunctis viribus.


Морiартi обернувся i дивився на маленького чоловiчка. "Де," спитав вiн нарештi, " ти вивчив латину?


Епп просяяв. "Помiтив це, чи не так? Я пiдiбрав сам. Вивчав це вже деякий час ".


"Це все поясню"", - погодився Морiартi.


"Я завжди ношу з собою розмовник". Епп витягнув iз задньо╖ кишенi неабияк пом'ятий тому в коричневiй палiтурцi: Книга латинських фраз i сентиментiв доктора Мортiмера Фiлпотта. "Це ознака освiчено╖ людини", - сказав вiн. "Я хотiв би пiдвищити стандарти роботи полiцi╖, вимагаючи вiд усiх, починаючи з сержанта, вивчати латинь, що дозволить ╖м робити вiдповiднi зауваження, коли того вимага" випадок. З вiдповiдними змiнами, можна сказати.


"Можливо", - визнав Морiартi.


"Освiтнi та iнтелектуальнi стандарти цi"╖ кра╖ни повиннi бути пiдвищенi, незалежно вiд соцiального становища", - пiдтримав Епп. "Замiсть отримання освiти в державнiй школi можна вивчати латинь i грати в крикет".


" А ви? Тобто гра"те в крикет? - Запитав Морiартi.


Епп кивнув. "У мене " бiта, щитки для нiг, рукавички i все iнше".


Морiартi мить дивився на нього, а потiм змiнив тему. "Давайте покинемо цю кiмнату i перейдемо в сусiдню", - сказав вiн. " Я би хотiв поговорити з цi"ю дiвчиною, Памелою.


"Навiщо?" Запитав Епп.


"Нiколи не зна"ш напевно", - сказав йому Морiартi. "Цього вчать у державнiй школi".


OceanofPDF.com


[ГЛАВА ОДИНАДЦЯТА]


IСТОРIЯ ПАМЕЛИ


Фiлософ породжу" iде╖, поет - вiршi,


проповiдь священнослужителя, компендии професора i так далi.


Злочинець породжу" злочини ...


[i] вся полiцiя i кримiнальне правосуддя,


констеблi, суддi, кати, присяжнi i так далi.;


i всi цi рiзнi напрямки бiзнесу,


якi утворюють однаково багато категорiй


суспiльного подiлу працi,


розвивайте здiбностi людського духу,


створюйте новi потреби


i новi способи ╖х задоволення.


- КАРЛ МАРКС


КIМНАТА БУЛА МАЛЕНЬКОЮ I ОХАЙНОЮ. Стiни були обкле"нi свiтло-блакитними флокированными шпалерами з розсiяним малюнком з блiдо-жовтих англiйських первоцвiтiв. В кiмнатi стояли лiжко, умивальник, просте соснове бюро, маленький столик i два плетенi стiльцi. Памела сидiла на одному з стiльцiв в дальньому кутку кiмнати, злегка розгойдуючись взад-вперед, коли увiйшов Морiартi з Эппом на крок позаду. Переднi нiжки стiльця пiднялися, коли вона вiдкинулася назад, а потiм приземлилися з легким стуком, коли вона рушила вперед, з повiльним i монотонним ритмом, схожим на биття людського серця. Газовий ковпак на стiнi над лiжком горiв слабо, i свiтло поширювався обережно, немов не хотiв порушувати напiвтемрява.


Дiвчина перестала схлипувати i дивилася на вулицю крiзь злегка прочиненi фiранки на вiкнi без найменших ознак iнтересу до того, що вона бачила. ╥╖ свiтло-каштанове волосся були зiбранi в неохайний пучок, скрiплений трьома покритий червоним лаком японськими паличками для ╖жi, уткнутими в пучок у здаються випадковими напрямках. ╥╖ шовковий халат сливового кольору був високо зав'язаний пiд маленькою груддю. ╥╖ обличчя виглядало м'яким i безтурботним, так що можна було припустити, що ╖╖ почервонiлi очi i випадкова сльоза, що збiгала по щоцi, були результатом якогось легкого фiзично╖ недуги.


"Памела," сказав Морiартi, повiльно перетнув кiмнату, " чи можемо ми поговорити з тобою?


Вона нiяк не вiдреагувала, нiяк не подала вигляду, що почула його або усвiдомила його присутнiсть.


Морiартi зупинився перед нею. " Памела? Хiзер? Вiн сунув пенсне в кишеню пiджака i присiв навпочiпки поруч з нею. "На що ти дивишся?" - запитав вiн.


"Ну ж, хлопець, рiзко сказав Епп, перетинаючи кiмнату широкими кроками полiцейського i зупиняючись поряд з професором," вiдповiдай на питання джентльмена. Ось хороший хлопець.


Морiартi взяв дiвчину за руку, та вона не пручалася i не вiтала його дотик. Вiн торкнувся тильного боку долонi великим пальцем та вiдзначив вiдсутнiсть реакцi╖. Вiн дiстав з кишенi жилета збiльшувальний монокль i уважно вдивився з його допомогою в кожне око. "╥╖ думки витають десь в iншому мiсцi", - сказав вiн. "Можливо, вона вiдступа", щоб не зiткнутися лицем до лиця з тим, що вона побачила. Я спробую повернути його. Хоча, можливо, я не надам ╖й люб'язностi.


Епп зi смиренням спостерiгав за витiвками Морiартi. Вiн не став пояснювати чому.


Морiартi дiстав з кишенi жилета годинник i пiднiс ╖х до очей дiвчини, дозволивши ╖м бовтатися на приблизно шестидюймовой ланцюжку. - Ви бачите годинник? - запитав я. запитав вiн заспокiйливим i нiжним голосом. "На срiбнiй поверхнi вигравiрувано зображення Сонячно╖ системи. Бачите цю маленьку крапку тут? Цей крихiтний куля явля" планету Земля. Тут я буду рухати годинник взад-вперед, взад-вперед, подiбно сонячнiй системi, що руха"ться в безкрайньому космосi. Поспостерiгайте за цим, розслабтеся i подумайте, наскiльки безглузда i неважлива наша тутешня життя: крихiтнi цятки на крихiтному кулi, що оберта"ться навколо крихiтного сонця - бачите, це сонце в центрi - одна з тисяч, мiльйонiв зiрок, що знаходяться на цiлу вiчнiсть ".


"Житт"радiсно!" пробурмотiв Епп.


"Я завжди вважав, що роздуми про марнiсть життя найбiльш розслаблюють", - сказав Морiартi тим самим м'яким голосом. "Це ставить проблеми людини в належну перспективу".


Деякий час вiн продовжував гiпнотичну iндукцiю, поступово додаючи фрази настанови i команди i повторюючи ╖х знову i знову м'яким, переконливим тоном. "Слухай мiй голос". ... Iгноруй всi iншi звуки, крiм мого голосу ... Зосередься на мо"му голосi i дозволь йому бути тво╖м гiдом ... Ти вiдповiси на мо╖ запитання ... Ти не будеш боятися ..."


Потiм, нарештi, вiн перевiрив. - Ти чу"ш, що я кажу?


Вiдповiдi не було.


"Ти можеш говорити", - сказав ╖й Морiартi. "Ти чу"ш мiй голос?"


"Так", - вiдповiла Памела рiвним i низьким голосом.


"I тiльки мiй голос?"


"Всього лише".


" I ти будеш слухати мiй голос, тiльки мiй голос, i слiдувати мо╖м iнструкцiям?


Пiшла пауза, поки вона, навiть перебуваючи в трансi, обмiрковувала це.


"Тобi не заподiють шкоди, запевняю тебе", - сказав ╖й Морiартi тим же спокiйним тоном. "Мiй голос проведе тебе через бiль i шкоду, i поганi речi не торкнуться тебе. Я буду захищати тебе. Мiй голос буде направляти тебе".


"Добре", - сказала вона.


Морiартi кивнув i поклав кишеньковий годинник назад у кишеню жилета. "Я хочу, щоб ти повернулася в минуле, коли ти була зовсiм маленькою дiвчинкою. Ти можеш це зробити?"


"Так", - сказала вона i рiзко хитнула головою вгору-вниз.


"Тепер ти маленька дiвчинка, i нiхто не заподiяв тобi шкоди, i ти не бо╖шся". Вiн повернувся до Эппу i тихо додав: "Я ризикую цим. Одному богу вiдомо, на що було схоже ╖╖ дитинство.


"Я б не став повертатися до свого", - сказав Епп. "У всякому разi, до бiльшо╖ його частини. Ipso facto."


Морiартi знову звернув свою увагу на дiвчину. "Скажи менi, як тебе звати," попросив вiн.


"Памева", - сказала вона. "Памева Дилвади, так буде завгодно вашiй милостi". ╥╖ голос був голосом маленько╖ дiвчинки, нерiшучим i спiвучим.


" Скiльки тобi рокiв, Памела?


" Сiм рокiв i два мiсяцi, так що, будь ласка, ваша милiсть. "Вона зробила жест, нiби намагалася зробити реверанс, не встаючи зi стiльця.


" Де ти, Памела? - запитав я.


"В котеджi".


"Зрозумiло. Де знаходиться котедж?"


"Це те мiсце, де живемо ми з мамою".


"Ми втрача"мо час", - заявив Епп. "Продовжуйте".


Морiартi кинув м'який, але докiрливий погляд на Эппа, а потiм знову повернувся до дiвчини. " Ти щаслива тут, в котеджi?


"Щаслива?"


"Так. Ти почува"ш себе щасливим?"


Епп пирхнув.


" Я нiколи не думала про це, ваша милiсть. "В голосi маленько╖ дiвчинки почулися нотки подиву. " У будь-якому випадку, я не вiдчуваю себе погано. У всякому разi, не з-за бiльшостi речей.


"Доведеться задовольнятися цим", - сказав ╖й Морiартi. "Тепер ти будеш продовжувати вiдчувати те ж саме - непогано ставитися до багатьох речей - i дозволь нам рухатися вперед в тво"му життi, поки ти не станеш трохи старше. Скажiмо, шiстнадцять. Тобi зараз шiстнадцять. Сьогоднi твiй шiстнадцятий день народження. Ти можеш запросити мене на сво" шiстнадцятилiття?"


Вона кивнула. "Так".


"Добре. Що тепер вiдбува"ться?"


Вона простягнула руку долонею вгору, а потiм стиснула ╖╖ в маленький кулак. "Спасибi, сер", - сказала вона. "Це дуже люб'язно з вашого боку".


"З ким ти розмовля"ш?" Запитав Морiартi.


"Джентльмен, який тiльки що подарував менi це", - вiдповiла вона, пiднiмаючи стиснутий кулак вище.


"Що у тебе там?" Запитав Морiартi.


"Три шилiнги", - сказала вона. "Те, що менi тiльки що дав цей джентльмен. Просто за те, що я це зробила. I на лiжку. I вiн каже, що я можу залишитися на нiч, кiмната оплачена".


"Хороша людина, чи не так?"


Памела кивнула. " Можу тобi сказати, що ╖х тут небагато.


Вона почала вставати зi стiльця, i Морiартi утримав ╖╖ за плече. "Куди ти йдеш?" - запитав вiн.


"Доведеться викручуватися", - сказала вона. "Не можна ризикувати".


"Щоб менi провалитися!" - сказав Епп.


"День закiнчився", - сказав Морiартi Памелi, м'яко саджаючи ╖╖ назад на сидiння. "Все це зроблено, i час минув. Тепер ти в домi мадам Моллi".


"Я?" Памела оглянулася, ╖╖ рот вiдкрився вiд того, що могло бути подивом.


Морiартi утримався вiд питання, що вона бачить.


Вона довго розглядала сво╖ руки, а потiм вiдчинила халат i задумливо подивилася на сво╖ ноги. "Я чистий", - сказала вона.


"Що це ма" означати?" Епп поскаржився.


"Ви дуже охайнi", - погодився Морiартi.


"Моллi змушу" дiвчаток митися всюди". Вона пiдняла одну ногу, щоб розглянути ближче. "Навiть нашi ноги!"


"Передбача"ться, що це дуже корисно для здоров'я", - сказав Морiартi.


"Деякi джентльмени," сказала Памела, сморщив носик, " не надто здоровi. ╥х ми купа"мо в першу чергу, якщо вони нам дозволяють. Бiльшiсть з них так i роблять.


"Я вважаю, що так, - погодився Морiартi.


Памела хихикнула. " Яким джентльменовi не сподоба"ться, що двi дiвчини в сорочках лiзуть до нього з милом i губкою, поки вiн ми"ться? Наскiльки я бачила, жодно╖.


Епп видав звук, який був чимось середнiм мiж кашлем i фырканьем. "Продовжуй, чувак!" Сказав вiн Морiартi хрипким шепотом.


"Нетерпiння не вважа"ться чеснотою," сказав Морiартi, " навiть у нашому поспiшали! суспiльствi. Ви хочете швидкостi або результатiв?"


"Я сумнiваюся, що можна домогтися якихось результатiв", - роздратовано вiдповiв Епп.


"Подивимося", - сказав Морiартi. Вiн повернувся до дiвчини. "Я хочу, щоб ти зараз подумала про Троянду. Ти можеш це зробити?"


╥╖ обличчя напружився, пiдборiддя затремтiв.


"Не такий, який ти бачив ╖╖ востанн"," продовжив Морiартi, " але такий, який ти ╖╖ пам'ята"ш. Твоя подруга. Твоя хороша подруга. Тепер ти знову з нею.


"Роза," тихо покликала Памела.


"Твiй хороший друг," припустив Морiартi.


"Вона найкраща", - погодилася Памела.


" Розкажи менi про це.


"Ми залиша"мося разом", - сказала вона. "Ми разом ходимо по магазинах. Iнодi ми бачимо джентльменiв разом, коли джентльменовi цього хочеться. Про те часу, коли ми спимо разом i обiйма"мо один одного, коли одному з нас сумно, або iншим чином засмучений, або ображений ".


"Ви коли-небудь ходити на вистави або розважальнi заходи?" Запитав Морiартi.


Епп роздратовано зiтхнув, пiдiйшов до дерев'яного стiльця в iншому кiнцi кiмнати i сiв.


"Ми ходимо в мюзик-холи", - сказала вона. "У палац, i в Iмперiю, i в Альгамбру. Ми вбира"мося у все найкраще, модне".


"Дiйсно, незвично!" Одними губами вимовив Епп.


"Як звичайнi ледi", - сказала вона.


Епп пирхнув.


"Що ж, тепер ми збира"мося повернутися до того дня наприкiнцi минулого тижня, коли ти ховалася в шафi, а Роуз отримала травму...", - сказав ╖й Морiартi. "Але насправдi тебе там не буде. Ти будеш дивитися на це здалеку, як на виставу в Альгамбрi. Це не може вплинути на тебе. Ти всього лише глядач. Це лише спектакль ".


"У залi," прошепотiла Памела.


"Абсолютно вiрно - тiльки в залi".


"Просто гра".


"Саме так. Зараз почнеться вистава. Що ти бачиш?"


Пiсля довгого очiкування Памела сказала: "Хiзер хова"ться в шафi".


"Почекай секунду", - сказав Епп, нахиляючись вперед. "Це ╖╖ iм'я, чи не так? Коли вона, гм, працю"".


"Так", - погодився Морiартi. "Вона дивиться на себе i на цю кiмнату з безпечно╖ висоти".


"Цiкаво", - визнав Епп. "Вербальний сiк".


"Чому, Памела?" Морiартi запитав дiвчину. "Чому Хiзер хова"ться в шафi?"


"Це гра, в яку ми гра"мо з бароном", - сказала вона. " Коли у мене нема" власного джентльмена, я ховаюся в шафi, а потiм, коли Троянда i барон якийсь час займаються цим, я вислизаю i подкрадываюсь до лiжка. Барон завжди веде себе так, нiби вiн здивований. Потiм вiн каже: "Мо╖ двi квiтки", або щось в цьому родi, i я при"днуюсь до них ".


"А цi"╖ ночi?" Запитав Морiартi. "Цi"╖ останньо╖ ночi? Ти - Хiзер - хова"шся в шафi, коли приходить барон?"


Лiнiя ╖╖ рота напружилася i опустилася вниз, вона стискала i разжимала кулаки.


"Ти в залi, Памела, спостерiга"ш за розвитком подiй", - сказав ╖й Морiартi. "Просто в залi. Просто спостерiгаю".


"Я бачу це", - сказала вона. "Троянда i барон входять, а Хiзер сидить навпочiпки в шафi i пiдгляда" в замкову щiлину".


"Тодi що?"


"Барон сiда" на край лiжка i, як завжди, каже: "Iди сюди, моя маленька принцеса'. Ну, це завжди щось в цьому родi. Iнодi 'маленька герцогиня', а одного разу це було 'моя струнка ранi'. Я запам'ятав це, тому що менi довелося пiти запитати, що це означа". Моллi каже, що це схоже на iндiйську принцесу. Тому я сказав Трояндi, що вона повинна запитати барона, чи був вiн коли-небудь в Iндi╖. Вона опустила очi, i ╖╖ голос змiнився до хрипкого вiбрато. "Але вона нiколи цього не робила. Нiколи ".


"Отже, барон сказав:" Iди сюди, моя маленька принцеса'? I Троянда пiдiйшла?"


"Вона танцю" перед ним", - сказала Акторка. "Танцю". Щось подiбне, зна"те, вигину. На що чоловiки люблять дивитися".


" Барону це подоба"ться? - запитав я.


" Зда"ться, так. На його обличчi з'явля"ться ця дурна посмiшка, i його маленькi вусики починають сiпатися, як це бува", коли вiн задоволений. Дуже задоволений, якщо ви розумi"те, що я маю на увазi.


"Я вiрю", - сказав ╖й Морiартi. "Тодi? Що буде далi?"


Очi Памели розширилися, i вона пiднесла обидвi руки до рота. Тихий, пронизливий звук зародився десь глибоко всерединi ╖╖ тонкого тiла i повiльно ставав голоснiше, поки не заповнив усю кiмнату.


"Зараз, зараз", - рiзко сказав Морiартi. "Ти перебува"ш за межами заходу i дивишся всередину. Можливо, на це важко дивитися, але ти не береш участь. Ти сидиш зi мною в залi! Ми удвох дивимося на сцену, як нiби це вiдбува"ться на сценi ".


"Дивлюся", - сказала вона.


"Абсолютно вiрно".


"З оркестру".


" Якщо хочеш. Або ми могли б бути на балконi або в коробцi.


Голосiння припинилися. "Це жахлива рiч, це так", - сказала вона. "Жахлива рiч. Все нiби раптово, i в цьому нема" нiякого сенсу".


"Розкажи менi", - попросив Морiартi. "Опиши менi, як це сталося. Ми сядемо тут разом, в залi, i ти розповiси менi, що ти бачиш".


"Бам!" - сказала вона. "Ось так. Бам! Дверi вiдчиняються, i цi дво" чоловiкiв встрибують всередину. Вони всi в чорному. I барон, вiн кричить: "Що за ...' - i почина" вистрибувати з лiжка. Але високий, худий б'" його по головi, i барон пада", як мiшок. Потiм Роза почина" кричати, але перш нiж це встига" злетiти з ╖╖ губ, iнший б'" ╖╖ теж, i вона пада" долiлиць на лiжко ".


" Ви можете описати цих двох чоловiкiв?


"Високий, худий ... високий. Навiть вище барона, i худий. Вiн руха"ться як-" вона на секунду задумалася. "Як кiшка - така гладка, прилизана i задоволена собою. Iнший був нижче, але не зовсiм коротун або щось в цьому родi, товстий, широкий i нiби як твердий. А ще у нього були такi тонкi широкi вуса.


"Що сталося потiм?" Запитав Морiартi.


Памела повернула голову набiк i пiдняла очi до стелi. Вона нiчого не сказала.


Епп, який бiльшу частину цього часу стояв осторонь, пiдiйшов i схилився над дiвчиною. "Давай, зараз же!" - рiзко сказав вiн. "Що ти бачила? Що сталося далi?"


Рот Памели склався в букву "О". Вiд подиву? Страху? Жаху? Неможливо було сказати.


"Опиши менi," попросив Морiартi, - що ти бачиш, що вiдбува"ться там, на сценi. Пам'ятай, ти i я тут, а сцена знаходиться високо там. Дуже далеко. I нiчого, що вiдбува"ться на ньому не реально. Це просто гра ". Вiн зробив паузу, а потiм запитав: "Що ти бачиш?"


"Вони притягли мiстера Фетча i заштовхали його пiд лiжко. Я думаю, вони, мабуть, i його вдарили, бо вiн був весь такий пухкий".


"Що було далi?" - запитав Морiартi.


"Потiм той, що нижче, пряму" до дверей. А той, що вище, пiдходить до лiжка i дiста" ножа ..." ╥╖ очi стали великими i круглими, обличчя побiлiло, в куточках очей виступили сльози. "I вiн смi"ться ... хихика" ... нiби вiдбувалося щось бiса веселе... - Вона поперхнулася i почала ловити ротом повiтря. " I...


"Досить", - сказав ╖й Морiартi. "Насправдi, все в порядку. Вистачить. Ми бiльше не будемо спостерiгати за тим, що вiдбува"ться. Давайте залишимо це i перейдемо до того, що буде далi ".


Пiсля паузи ╖╖ дихання стало рiвнiшим, i кiлька секунд потому вона змогла пiдняти голову. " Наступний?


"Пiсля того, як високий закiнчить з ... тим, що вiн робить на лiжку. Що буде далi?"


Памела обмiрковувала це кiлька секунд, i вираз сильно╖ болi промайнула на ╖╖ обличчi, перш нiж воно знову стало спокiйним. "Наступний", - сказала вона.


"Так", - погодився Морiартi.


"Наступне, що вiдбува"ться, - це товстий, вiн вiдкрива" вiкно i висову" голову назовнi", - сказала вона.


"А!" - сказав Морiартi. "Вiкно. Я повинен був подумати про це".


"Подумав про що?" Ображено запитав Епп.


" Вiкно. Якщо, е-е, барон не був винуватцем цих жахiв, а тепер зда"ться, що це не так, вони, хто б вони не були, повиннi були витягнути його, чи не так? I без ризику бути помiченим.


" Значить, вони просто викинули його з вiкна?


" Менi зда"ться, вони використовували щось подiбне мотузки.


Памела кивнула. "Мотузка", - сказала вона. "Вони обв'язали мотузкою його талiю i спустили у вiкно. Вiн був у шовкових трусах".


" Вони що-небудь сказали, цi дивнi люди? Що-небудь взагалi?


" Той, що нижче. Вiн повторю": 'Ноги, ноги!' пару раз. Той, що вище, ще трохи хихика", але нiчого не каже.


"Ступнi, ступнi?"


"Ноги, ноги!' - сказав вiн. Потiм вiн повторив: 'Ноги, ноги", i це все, що вiн сказав ".


"Цiкаво," сказав Морiартi.


"Нiсенiтниця!" - сказав Епп.


"Давайте просто подивимося на чоловiка вище - на його обличчя. Ви бачите його обличчя?"


Вона кивнула.


" Добре. Подивися на його обличчя. Не звертай уваги на те, що вiн робить. Тебе це наразi не стосу"ться.


Особа Памели спотворилося у потворнiй гримасi. " Те, що вiн робить...


"Нi, Памела, вiн нiчого не робить", - сказав Морiартi м'яким, наполегливим голосом. "Вiн застиг на мiсцi. Вiн взагалi не руха"ться".


"Не рухаюся". ╥╖ обличчя розслабилося.


"Тепер," сказав Морiартi, " ти бачиш його обличчя?"


" Його обличчя? Звичайно.


"Добре. Як вiн вигляда"?"


Памела з хвилину мовчала, зосереджено наморщивши носик. " Вiн трохи схожий на барона, чи не так?


"Я не знаю", - сказав Морiартi. "А вiн зна"?"


" Трохи. I все ж його нiс бiльше, чи не так?


"Що ж, так воно i "", - погодився Морiартi. "Що ще?"


Вона примружилася, вдивляючись в порожнiй простiр, побачивши картину минулого. "Його вуха".


- А що з вухами? - запитав я.


"Вони трохи плоскi внизу. Не такi, як у барона, якi круглi".


"Дуже добре, Памела. Отже, ти впiзнала б цi"╖ людини, якби побачила його знову?"


"Побачиш його знову?" Памела тихо заплакала, але, здавалося, не помiчала слiз, поточних по ╖╖ обличчю. "Так, я б напевно впiзнала його, якби побачила знову. Я б обов'язково так i зробив.


" Тепер про iншого чоловiка. Як вiн виглядав?


" Той, iнший чоловiк?


" Так. Той, який сказав: "Ноги-ноги".


"Вiн був нижчим на зрiст i нiби як кругленький. Не товстий, як ви могли б сказати, але круглий. Що стосу"ться особи, ви зна"те".


" Кругле обличчя?


"Ось i все".


"А його волосся?"


"У нього були нормальнi волосся. Вони були як би прикле"нi до голови, зовсiм прямi, але ╖х було небагато ".


"Якого кольору?"


" Я б сказав, Чорний.


" Ви впiзнали б його, якби побачили знову?


Вона обдумала це. "Я б так i зробила," сказала вона нарештi.


Морiартi кивнув. "Спасибi, Памела. Ти дуже допомогла. Зараз ми пiдемо спати. Просто закрий очi i заснути. Очисти свiй розум вiд минулого i спи.


"Спи," сказала вона. ╥╖ очi повiльно закрилися, а голова опустилася.


Морiартi пiдняв ╖╖ зi стiльця i вiднiс на лiжко, де обережно поклав ╖╖ голову на подушку. "Ти будеш спати всю нiч," сказав вiн ╖й, - i дозволь сво"му розуму очиститися вiд цих спогадiв. Коли ти прокинешся, вони здадуться тобi далеким сном, який бiльше не зможе заподiяти тобi бiль. Ви будете вiдпочилими i щасливими, принаймнi в розумних межах, i вас бiльше не буде турбувати минуле ".


Вiн встав. "Думаю, ми можемо йти," сказав вiн. " Менi треба поговорити з мiс Моллi i попросити надiслати дiвчину завтра до мене додому.


"Перестаньте, професор," сказав Епп. - Я не розумiю, чому...


"Одного лiкування навряд чи буде досить, щоб позбавити ╖╖ вiд цих спогадiв", - сказав Морiартi. "Я зобов'язаний заради не╖ закiнчити те, що почав. Тодi, звичайно, " бiльш важлива причина".


"Що б це могло бути?" - запитав Епп.


" Вона-"дина, хто зна", як виглядають нашi лиходi╖.


Епп пирхнув. "Великий нiс i плоскi вуха? Кругла голова? Не надто вдалий опис".


"Я не сумнiваюся, що це можна покращити", - сказав Морiартi.


"I що це була за нiсенiтницю про "ноги'?


"Ноги-ноги", - задумливо промовив Морiартi. "Це мало про що нам говорить, але вказу", де можна знайти вiдповiдь".


Епп повернувся i подивився на нього. "Тепер це вiдбува"ться?" - запитав вiн.


"Ipso facto", сказав йому Морiартi. "Veritas curat."


OceanofPDF.com


[ГЛАВА ДВАНАДЦЯТА]


ТОЙ, ЩО БУРМОЧЕ ПIДКРАДА╢ТЬСЯ


Хто з вас пройшов нудний житт"вий шлях,


Де могли проходити всi його етапи,


Мей зiтха", думаючи, що вiн все ще знайшов


Самий теплий прийом в готелi.


ВIЛЬЯМ ШЕНСТОУН


БЕНДЖАМIН БАРНЕТТ НЕВИМУШЕНО СИДIВ у сво"му звичному крiслi в кабiнетi професора Морiартi. Це було, подумав вiн, його звичне крiсло, хоча минуло близько двох рокiв вiдтодi, як вiн востанн" сiдав у нього. Та частина його життя, яку вiн провiв в якостi помiчника професора, не була вiдгороджена стiною в його пам'ятi i не канула в минуле; вона була вiдкладена в бiк, як пара колись поношених туфель, готових до того, щоб в них влiзти, коли випаде нагода.


Пара погано сидять туфель, сказала його дружина Сесiлi. Спiлкування Барнетта з професором багато разiв пiддавав його небезпеки i не раз вiн стикався вiч-на-вiч зi справжнiм злом, але завжди з усвiдомленням того, що вiн сам воював на боцi добра. Можливо, не завжди "хороший", як висловився б його впертий шурин-англiканський священик, але, тим не менш, хороший. Вiн визнав, що думати про це було мелодраматично, але так воно i було. Вiн вiдмовлявся думати про життя як про трагедiю i не мiг змусити себе думати про не╖ як про комедi╖ - хоча вiн пiдозрював, що Морiартi розглядав всю людську дiяльнiсть як невичерпне джерело гумору, - так що йому залишалося вибирати мiж мелодрамою або фарсом.


"Таким чином, - сказав вiн Морiартi, закiнчуючи свою розповiдь про екскурсiю в "Лисицю i зайця", - склада"ться враження, що Эстерман не просто помилився, але i виразно збрехав, коли свiдчив, що бачив вас у готелi - i що вiн робив це за наказом свого колишнього роботодавця, барона".


"Цiкаво," сказав Морiартi.


"Це ще не половина справи", - додав буркотун зi свого мiсця в кутку шкiряного дивана. " Барон, як-його-там, був зайнятий тим, що грабував сам себе в ту нiч, ось що я знаю.


Морiартi зняв пенсне i пiдняв брову. " Це правда? - запитав вiн.


" Саме так. "Буркотун засунув великi пальцi рук у сво╖ зеленi пiдтяжки i прийняв риторичну позу. "Ти можеш обдурювати деяких людей постiйно, кажу я, i всiх людей бiльшу частину часу, але ти нi в якому разi не зможеш обдурити мене. У всякому разi, не сильно".


Морiартi кивнув. "Дiйсно, - погодився вiн. "Яким чином барон Торнтон-Хоксбари i його поплiчники не обдурили вас на цьому тижнi?"


"Ну, це логiчно, чи не так?" Буркотун показав великий палець право╖ руки, помахуючи ним перед собою. "Ось факти, якi я викладу перед вами: те, що я виявив у ходi сво╖х пошукiв в особистих речах цього шинкаря, коли вiн перебував у станi досконало╖ неосудностi. По-перше, Лисицею та Зайцем насправдi володi" особисто барон.


"Звiдки ти це зна"ш?" Запитав Морiартi.


"Досить просто", - сказав буркотун. "У нього " бухгалтерська книга, не так-"


"Хто це зробив? Эстерман?" Перебив Барнетт.


"Вiн сам", - пiдтвердив буркотун.


"Я цього не знав!" Барнетт був ображений. "Ти нiчого не казав менi про бухгалтерськiй книзi. Це те, що ти шукав, поки я пригощав Эстерман дорогим портвейном "професор"?


"Я б погодився на меншу", - сказав блазень. "У будь-якому випадку, як я вже говорив, я натрапив на цю бухгалтерську книгу i заглядав у не╖ достатньо довго, щоб записати кiлька цифр".


"Чому ви вирiшили, що вони представлять iнтерес?" - запитав професор.


"Дуже простий факт, що книга була, так би мовити, захована", - вiдповiв маленький чоловiчок. "Ви хова"те хабар, ви хова"те або замика"те цiннi дрiбнички, якi вам не належать по праву, ви хова"те сво╖ професiйнi iнструменти та приладдя, якщо ви карбувальник монет або зломщик, але навiщо б ви стали ховати бухгалтерську книгу?"


"Де вiн був захований?" - запитав Морiартi.


"Це було за фальшивою панеллю пiд прилавком", - сказав йому ряджений.


"Ти вiдкрив ╖╖, коли ми обо" сидiли там?" Запитав Барнетт.


"Ти не зовсiм звертав увагу на те, що вiдбувалося пiд прилавком", - сказав йому ряджений. " Ти все говорив i говорив i виконав прекрасну роботу, вiдволiкаючи його, поки я повзав рачки, не залучаючи тво"╖ уваги, i знайшов панель. Коли той шинкар поклав голову на стiл i занурився в кра╖ну хропiння, я повернувся пiд прилавок, щоб поглянути на те, що могло бути сховане всерединi цi"╖ штуковини, а це була та сама бухгалтерська книга ".


"I ви в ньому знайшли?" Пiдказав Морiартi.


"Кожен мiсяць Эстерман виплачу" монету в розмiрi одного BTH".


"Барон Торнтон-Хоксбари?" припустив Барнетт.


"Хто ж ще?"


"Ну, барон дав йому грошей на покупку цього мiсця", - сказав Барнетт. "Можливо, частково це був просто позику, i вiн його виплачу". Або, може бути, барону належить сама будiвля, але не бiзнес, i це орендна плата. Це все одно вказувало б на деяку фамiльярнiсть в ╖х вiдносинах, яка не проявилася на судi ".


"Якщо б це було так, це нiчого не значило", - прокоментував Морiартi. "Барона нi в чому не пiдозрювали. Нам потрiбно щось, у чому ми могли б його запiдозрити".


" Ну, я ще не закiнчив пояснювати вам, що до чого, - пробурчав буркотун, " чи не так?


"Ах!" вигукнув Морiартi. " Прошу вибачення, мама. Нам не слiд було вас переривати.


"Нiхто не вiдчува" нiяко╖ поваги до маленьких чоловiчкiв," заперечив буркотун, "але я продовжу".


"О, будь ласка, зроби це", - сказав Барнетт.


Буркотун кинув на нього погляд, вiд якого у Люпину вичерпалися б нерви, i перевiв подих. "Платежi були не за позику або оренду, тому що вони нiколи не були однаковими. Крiм того, вони були щомiсячними, а орендна плата зазвичай виплачувалася щоквартально."


"I все ж", - сказав Морiартi. "Це робить ╖х часток барона в прибутку, але нема" нiчого протизаконного в тому, щоб вести бiзнес зi сво╖м колишнiм камердинером. Наводить на роздуми, але не протизаконний ".


"Це ще не все", - сказав буркотун. "Почекай цього- почекай цього".


"Продовжуй".


- Деякi чоловiки знiмають номери в "Лисицi i зайцi", але вони нi за що за них не платять.


"Я не розумiю-" почав Барнетт.


" За них платить барон. Я б сказав, щось на кшталт половини поточно╖ цiни. Буркотун зупинився i озирнувся. " Хiба ти не бачиш? Цi дво", барон i Эстерман, повинно бути, пара, якiй приносить задоволення вичавлювати пеннi до вереску. Хiба ти не можеш уявити собi цю розмову? 'Я збираюся при нагодi запрошувати сюди сво╖х людей", - каже барон. 'Прекрасно, але вони будуть платити, як i всi iншi. Зрештою, у мене " сво╖ витрати", - говорить Эстерман. 'Я заплачу за цих хлопцiв, коли пришлю сюди, - вiдповiда" барон, 'але не бiльше шести пенсiв за лiжко'. 'Вiсiм пенсiв", - говорить Эстерман. 'Сiм' вiдповiда" барон, 'i це включа" вечерю'. "Добре, - каже Эстерман,' але тiльки звичайне. Вони хочуть вiдрiзати шматок вiд косяка, вони доплачують'. 'Готово i готово", - каже барон. Вони потискують один одному руки, а потiм перераховують пальцi".


" Ну i що? - запитав Барнетт. " I що з цього?


"Два хлопцi, яких я знайшов у бухгалтерськiй книзi, за якi заплатив барон, - це "Гропер" i "Хрюша".


Барнетт похитав головою. " I що?


"Перенесiться думками назад, - сказав буркотун, - до подiй, пов'язаних з пограбуванням. Дво" передбачуваних грабiжникiв були вбитi, а ╖х псевдонiми, за словами роззеров, були Джеральд 'Гропер' Суинти i Альберт 'Пiггi' Стейн. I це сам барон платить за ╖х кiмнати в нiч перед пограбуванням.


Морiартi склав руки разом, сперся пiдборiддям на розчепiренi пальцi i кiлька секунд розмiрковував. "Цiкаво," нарештi визнав вiн. " Ви знайшли у довiднику якi-небудь iншi прiзвиська на той вечiр?


" Ти ма"ш на увазi прiзвиська? Я думав про це, " сказав буркотун, - i дiйсно, було кiлька iнших iмен, вiдмiнних вiд тих, якi давали ╖м матерi, якщо тiльки ╖х матерi не сильно наступали на кущ а╜русу.


Барнетт виглядав спантеличеним, але, коли вiн вiдкрив рот, Морiартi пiдняв руку. "Не питай", - сказав вiн Барнетту. "Пропустимо це повз вуха".


"Там були "Йеннуф Йоб" i "Кобоу", - сказав буркотун, - i "швед'".


"Явно зацiкавленi особи", - сказав Морiартi. "Нам доведеться розкопати цих людей i подивитися, що вони скажуть".


"Сподiваюся, вони заритi не дуже глибоко", - зауважив буркотун.


"Що це за iмена?" запитав Барнетт. " Кобоу? Йеннуф Йоб?


"Один з них кумедний хлопчик," сказав балагур, "а iнший негiдник".


"'Йоб' - це зворотнiй сленг Iст-Енду, що означа" "хлопчик", " пояснив Морiартi. "Дуже популярний серед лиходi╖в. Очевидно, хтось з почуттям гумору створив 'Йеннуф Йоб" для позначення "Забавного хлопчика". То маючи на увазi зовнiшнiсть джентльмена, то його витiвки, то його манеру розмови, я не можу сказати. 'Cobow' на один крок складнiше. Це навпаки для w-o-b-o-c, 'без участi духовенства ".


"Що краще, чи не так, нiж називати його байстрюком?" - риторично запитав буркотун.


"Вiдмiннiсть, яку не слiд проводити," помiтив Морiартi, "i яке, звичайно ж, не повинно поширюватися на дiтей".


"Я i сам так кажу", - сказав жартiвник. "Я вважаю, що це тi iншi хлопцi, якi брали участь у пограбуваннi, яке так ефектно провалилося".


"╢ багато iнших можливих пояснень," сказав Морiартi, "але менi дуже подоба"ться, тому ми припустимо, що це так, якщо подальша iнформацiя не доведе, що воно хибне".


"Навiщо барону грабувати самого себе?" Запитав Барнетт.


Той, що бурмоче пiдняв руку, його кулак був стиснутий, за винятком вказiвного пальця, який був направлений в стелю. "Це питання, - промовив вiн спiвуче, можна роздiлити на двi частини. Перша частина: 'Чому?' Мiй батько, богобоязлива людина, часто казав: "Нiколи не питай чому, тому що може статися так, що тобi скажуть, i тобi, ймовiрно, не сподоба"ться те, що ти почу"ш'. Друга частина: 'Став би барон грабувати самого себе?' Що ж, це безперечно схоже на правду, чи не так?


"Я сумнiваюся, що барон грабував сам себе", - сказав Морiартi. "З'ясуйте, хто були його гостi на вихiднi i що принаймнi в одного з них було такого, чого барон мiг бажати. Нам також було б корисно ближче познайомитися з тим, що ранковi газети назвали 'низкою пограбувань' у великих будинках по сусiдству з бароном. Визначення того, що було взято з них, могло б дати нам уявлення про те, чого саме прагне барон.


"I як ми це зробимо?" - запитав буркотун. "Ми збира"мося виростити рослину в будинку барона?"


"Думаю, мiстер Барнетт зможе знайти кого-небудь, хто займеться цим", - припустив Морiартi. "Можливо, один з його спiвробiтникiв в службi новин. Я, звичайно, оплачу його зарплату i витрати".


Барнетт кивнув. "В газетному рекетi " певнi переваги", - сказав вiн. "Одне з них - ма"ться на увазi дозвiл бути надзвичайно цiкавим".


"Я надаю вашим людям з'ясувати, що можна з'ясувати", - сказав йому Морiартi.


"Я доручу це справа юному Блейку", - сказав Барнетт. "Вiн природжений тхiр".


"Добре", - сказав Морiартi. "Скажiть йому, щоб вiн був трохи обережний у сво╖х розпитах. Ми не хочемо, щоб вони пронюхали, i з часом ми щось зробимо стосовно злодiйкуватого барона. Зараз " дещо, що може потребувати вашо╖ допомоги.


"Ти бiга"ш з цими придурками, про якi менi розповiдав мiстер Моуз?" - запитав балагур. "Герцоги, герцогинi тощо?"


"Вони витягли мене з тюрми, - сказав Морiартi, - в обмiн на виконання невеликий роботи. Яка, як виявилося, явля" собою цiкавий iнтелектуальний виклик".


"Все про зниклого принца, чи не так?" - запитав буркотун.


Барнетт раптово зацiкавився. "Який зниклий принц?"


"Хто тобi про це розповiв?" Запитав Морiартi, насупившись.


"Знову мiстер Моуз", - сказав жартiвник. "Вiн почув це вiд камердинера герцога".


"Нi один секрет не може бути прихований вiд слуг", - сказав Морiартi.


"Що створю" загадку", - сказав Барнетт. "Якщо дозволите, я повернуся на хвилину до проблеми уклончивого барона. Чому слуги "Торнтон-Хоксбари" не знали про пiдготовлюваний пограбуваннi?


"Думаю, це в основному мiсцевi жителi", - припустив Морiартi. "Не до грабежiв i вбивств. Крiм того, правдоподiбностi дода" те, що вони були зв'язанi пiд час пограбування i могли вiльно розповiдати iсторi╖ про цей досвiд з тих пiр. Крiм того, якби вони дiзналися про це, все графство дiзналися б про це достатньо швидко. Нi - бароновi довелося iмпортувати свiй талант з мiста, i вiн не довiряв нiкому з мiсцевих, крiм господаря готелю.


"Хто був з ним у змовi", - уточнив буркотун.


"Це сходиться", - погодився Барнетт. "Тепер: який зниклий принц i як давно вiн зник? Де пропав? I хто його викрав? I чому?"


Морiартi пiдняв брову. "Як завжди, журналiст", - сказав вiн. "Сядьте зручнiше, дiти мо╖, i я розповiм вам iсторiю".


OceanofPDF.com


[ГЛАВА ТРИНАДЦЯТА]


ПРОФЕСОР ПОЯСНЮ╢


"У мене довга i сумна iсторiя!" - сказав вiн.


мишеня поверта"ться до Алiси i зiтха".


"Це, звичайно, довгий хвiст", - сказала Алiса,


з подивом дивлюся на мишачий хвiст: "але


чому ти назива"ш це сумним?"


ЛЬЮ╥С КЕРРОЛЛ


ПРОФЕСОР МОРIАРТI ВIДКИНУВСЯ НАЗАД I СКЛАВ долонi пiд пiдборiддям. "Моя iсторiя включа" в себе кiлька жахливих убивств, про якi нам вiдомо", - почав вiн. "Вони, схоже, " частиною складного змови проти уряду, здiйснюваного невiдомим противником з невiдомою метою. Факти чи правдоподiбнi i на даний момент складають та"мницю першiй води. Не менi було б розповiдати, але зараз я глибоко залучений в розслiдування, i на перший план висувалися певнi можливостi. Я вважаю, ваша допомога була б неоцiненною ".


"Боже, ти гарно говориш, чи не так?" - сказав актор. "Ти хоч розумi"ш, про що вiн говорить?"


Барнетт похитав головою. - Ти опуска"ш сво╖ лiтери, " сказав вiн.


"Залиш ╖х лежати", - сказав буркотун.


"Я поясню", - сказав професор. "Але спочатку зрозумiйте, що я кажу вам не виходити далi цi"╖ кiмнати".


"Мама - це пiдходяще слово", - сказав Барнетт.


"Як вiн говорить", - додав буркотун.


Морiартi вiдкинувся назад. "На Гладстон-сквер " ексклюзивне, е-е, джентльменська заклад, вiдоме як "Iдеально", - сказав вiн.


"У Моллi?" Втрутився Барнетт. "Я чув про це мiсце, але не знав, де вона знаходиться".


"Оооо! I ти одружений чоловiк", - дорiкнув його скоморох.


Барнетт повернувся i люто подивився на маленького чоловiчка. "У мо"му якостi журналiста я чую багато", - сказав вiн. "Багато з, е-е, непридатних iсторiй, якi потрапляють у поле мого зору, стосуються пiвсвiту i його вiдносин з вищими класами".


"Як багатi i титулованi люди обкрадають самi себе, а?" - сказав буркотун.


"Те, як бiдняки отримують задоволення - якими б вони не були - мало кого цiкавить, - сказав Барнетт, - можливо, навiть самих бiднякiв". Вiн знову повернувся до професора Морiартi. - Це мiсце - "У Моллi" - вже згадувалося.


Морiартi кивнув. "Наскiльки нам вiдомо, там все i почалося". Вiн розповiв ╖м iсторiю вбивства i викрадання, не вдаючись в дрiбнi деталi, але даючи ╖м зрозумiти те, що слiд було знати. Потiм вiн замовк i глянув на них обох, злегка пiднявши брови.


"Горблими!" - сказав буркотун.


"Що за iсторiя!" Сказав Барнетт, ударивши кулаком по долонi. "Що за iсторiя! Неймовiрно! Зухвалiсть! Хто мiг бути вiдповiдальний за таке жахливе дiло?"


"Це те, заради чого я був звiльнений вiд durance vile".


"Вони не могли просто випустити вас, тому що ви не мали нiякого вiдношення до пограбування i подальшим кривавих вбивств, а цей барон i його поплiчники - банда брехливих, злодiйкуватих, потурають свиней, чи не так?" - обурено запитав буркотун.


Морiартi поморщився. "Як би менi хотiлося вирушити в Уэдсбридж сьогоднi ввечерi i поговорити з його свiтлiстю, з цим доведеться почекати", - сказав вiн. " Ми подба"мо про барона i його когортi пiзнiше. Моя робота прямо зараз i ваша, якщо ви готовi менi допомогти, поляга" в тому, щоб розплутати справу про зниклого принца.


"Якщо б ця дiвчина не ховалася в шафi..."


Морiартi кивнув. "Якщо б не Памела, ми б бiгали по колу, намагаючись з'ясувати, чому принц втiк i вбив вiн цих дiтей. Хоча було достатньо свiдчень того, що вiн цього не робив".


Барнетт пiдiбгав губи. "Бiдна дiвчинка", - сказав вiн. "Те, що вона побачила..."


Морiартi задумливо подивився на нього. "Скажiть менi, Барнетт," сказав вiн, " як ваша дружина ставиться до 'занепалим жiнкам'?


"Вона вважа", що ╖м потрiбно допомогти встати на ноги i дати гiдну роботу", - сказав вiн. "Вона дума", що на вулицях Лондона не було б так багато жiнок, якi торгують собою, якби для них можна було знайти гiдну роботу. Вона дума", що всi чоловiки - его╖стичнi тварини. Вона теж може досить довго говорити про це. Чому?"


" Памела тут- вона зупинилася бiля мене.


"Для чого?" Запитав Барнетт. Потiм вiн вiдчув, що червонi" вперше за два десятилiття. "Тобто, якщо ви не заперечу"те, що я питаю".


"Вона "дина людина, яка зна", як вигляда" наш та"мничий чоловiк".


"Я б подумав, що вiн дуже схожий на принца Альберта", - сказав буркотун.


"Не вiн," сказав Морiартi, " а його компаньйон. Я б припустив, що його сторож, оскiльки людину з такою жагою кровi не можна випускати на вулицю одного".


"Особливо якщо вони не хочуть пiдiрвати багор до того, як будуть готовi пiдняти його", - додав ряджений.


"Навiть так," погодився Морiартi. "Таким чином, Памела може виявитися для нас безцiнною - i оскiльки нашi лиходi╖, схоже, обертаються у вищих шарах суспiльства, нам, можливо, доведеться ввести Памелу в кола, в яких жiнка ╖╖ класу видiлялася б кожним сво╖м жестом i була б повнiстю втрачена, якщо б вiдкрила рот ".


"I?" Пiдказав Барнетт.


" I у мiсiс Барнетт, якщо я не помиляюся, " деякий досвiд у навчаннi людей тому, як вести себе в суспiльствi.


Барнетт кивнув. " В основному iноземцi. Цiй майстерностi вона навчилася у свого батька, фiлолога i фонетика з певною репутацi"ю.


Морiартi кивнув. "Професор Генрi Перрiн", - представився вiн. "Розробник спрощеного фонетичного алфавiту Перрiн. Насправдi, дуже цiкаво. Я читав його книгу".


"Вiн навчив мене всьому, що я знаю", - сказав буркотун, киваючи i схиливши голову набiк з кривою усмiшкою.


"Так ти запита"ш свою дружину, не згодна вона приходити сюди на кiлька годин в день i займатися з дiвчинкою?" Морiартi звернувся до Барнетту. " Я простежу, щоб ╖й щедро заплатили з державно╖ скарбницi.


"Це займе бiльше декiлькох годин в день, якщо все буде зроблено правильно," сказав Барнетт, - але я думаю, що вона буде зачарована проектом. Я поговорю з нею, як тiльки повернуся додому".


"Дуже добре", - сказав Морiартi. "Дякую вам, виступаючи вiд iменi королеви i кра╖ни, що, я сумнiваюсь, чи зможу коли-небудь зробити знову".


Барнетт вiдкинувся на спинку стiльця i втупився у стелю. "Отже, - сказав вiн, - що ми тут ма"мо? Принц Альберт Вiктор, онук королеви i другий в черзi на престол, розгулю" всюди, шматуючи людей. Тiльки це не так, але хто-то хоче, щоб ми думали, що це так. Чому?"


"Питання, яке ви згадали, я придiлив багато уваги", як висловився мiстер Гiлберт, i у мене " можливу вiдповiдь. Звичайно, як i у випадку з вiдповiдями, це призводить лише до iншого питання ".


"Вiдповiдайте вiдразу," сказав Барнетт.


"Подумайте, чого можна було б досягти, якщо б принца Альберта Вiктора звинуватили у жорстокому вбивствi i нанесеннi калiцтв невинним дiвчинцi i хлопчику. Саме звинувачення, якщо його негайно i переконливо не спростувати, може призвести до ланцюжка подiй, якi, як запевня" мене герцог Шорхэм, призведуть до повалення трону. Чи будуть бiса близькi до цього."


"Не зашкодить", - зауважила спiвачка. "В кiнцi кiнцiв, що 'Вдова у Вiндзорi' зробила для нас останнiм часом?"


"Ах, але вам би не сподобалися найближчi результати такого краху. Повiрте менi".


"Чому-то," сказав Барнетт, "я нiколи не вважав вас монархiстом".


"Людська раса ще не вирiшила проблему управлiння собою", - сказав Морiартi. "I навряд чи це вiдбудеться в найближчому майбутньому, але конституцiйна монархiя нiтрохи не гiрше всього, що ми вже придумали". Вiн зробив паузу, а потiм продовжив. "Справа не в тому, що я особливо схвалюю нинiшню форму правлiння. Дворянство, зокрема, в цiй кра╖нi, як, втiм, i у всiх iнших, про яких я знаю, замкнуто, непримиренно, негнучке, здебiльшого нерозумно, i контролю" непомiрну кiлькiсть багатств кра╖ни. Однак те, що послiду" за монархi"ю, якщо вона буде повалена в результатi тако╖ кризи, не стане полiпшенням. Швидше за все, в найближчому майбутньому ми побачимо хаос ".


"Я не впевнений, що розумiю, професор", - сказав Барнетт. "Що могло б кинути трон в тому, що онук Вiкторi╖, якого все одно вважають не зовсiм правильним, виявився вбивцею? Досить скандальний, я вважаю, але створю" небезпеку саму монархiю? Я цього не бачу."


"В душi ви американець," сказав Морiартi, - незважаючи на те, що ви прожили тут - скiльки?- вже вiсiм рокiв. Для вас монархiя - химерний пережиток, який вiджив себе, а королева i всi члени королiвсько╖ сiм'╖ - арха╖чний пережиток iншо╖ епохи ".


"Я i сам не змiг би висловитися краще", - зiзнався Барнетт. "Чи Я неправильно зрозумiв?"


"Нi, - сказав Морiартi," зовсiм нема". Але ви не врахову"те нематерiальнi активи установи".


"Як це?" - запитав Барнетт.


"Це повнiстю не врахову" питання про королiвсько╖ волi i цiкаву проблему королiвсько╖ непримиренностi".


Барнетт обдумав це. Пiсля тривало╖ паузи вiн повторив: "Як це?"


"Королева, втративши свою пряму владу, збоченим чином стала голосом народу. Якщо Вiкторiя прийма" закон, то i британський народ прийма" його. Вони сподiваються, що вона збереже чеснiсть уряду. Не те щоб вони думали про це таким чином, бiльшiсть з них ".


"Ось це я б назвав цiкавою iде"ю", - сказав буркотун. "Я не впевнений, що ви правi, але i не впевнений, що ви помиля"тесь".


"Думайте про не╖ як про матiр нацi╖," сказав Морiартi, "а наша нацiональна мама сувора, навiть надмiрно, порядна i моральна".


"Згоден," сказав Барнетт.


"Так, ╖╖ величнiсть справжня ханжа," погодився ряджений.


"Отже, якою була б реакцiя британського народу, якщо б раптом з'ясувалося, що вона приховувала жахливу та"мницю - що один з ╖╖ власних дiтей був нелюдом, божевiльним вбивцею, а вона знала про це, нiчого не робила, або, що ще гiрше, активно приховувала це вiд влади?"


Барнетт обдумав це i через хвилину повiльно похитав головою. "Це, безумовно, зупинило б роботу уряду", - припустив вiн. "Нiчого особливого не було б зроблено, поки рiзнi органи уряду намагалися вирiшити, як дiяти. ╥м, безумовно, довелося б щось зробити - щось серйозне i щось швидке ".


"Я помiтив, - додав буркотун, - так це те, що чим бiльша потреба в поспiху, тим менше поспiшностi досяга"ться".


"Я й сам це помiтив", - погодився Барнетт.


"Отже, ось що ми ма"мо", - сказав Морiартi. "Хто придумав спосiб дискредитацi╖ британсько╖ монархi╖ i знайшов iнструмент, який допоможе йому досягти цi"╖ мети".


"Пiд "iнструментом" ви ма"те на увазi вбивцю? - Запитав Барнетт.


"Це вiрно, - погодився Морiартi. "Сам вбивця явно божевiльний, але хто-то, або, я думаю, швидше, якась органiзацiя, використову" його божевiльнi нахили i його випадкове схожiсть з Альбертом Вiктором, щоб спробувати зганьбити i, можливо, навiть повалити британський трон".


"Навiщо?" - запитав буркотун.


"А!" - сказав Морiартi. "Це питання, яке виплива" з вiдповiдi. Для чого? Звичайно, щоб викликати вищезгаданий хаос. Але з хаосу, який вони мають намiр викликати - що? А коли i як вони мають намiр пiдняти завiсу у Другому актi?"


"Акт другий?" запитав Барнетт.


" Дiйсно. Акт перший - це серiя вбивств; поки нам вiдомо про двох. Другим актом стане приголомшливе одкровення про те, що його королiвська високiсть принц Альберт Вiктор " злочинцем - що королiвська сiм'я вкрива" i, ймовiрно, хова" монстра. Завiса опуститься, коли буде багато крикiв i метушнi ".


"А Третiй акт?" запитав Барнетт.


" А! "Морiартi зняв з перенiсся пенсне i почав старанно протирати шматочком скла фланелi. "Це розв'язка, яку ми повиннi зробити все можливе, щоб запобiгти. Що б там не задумали нашi невидимi супротивники, боюся, нам це не сподоба"ться ".


"Менi це вже не подоба"ться", - сказав буркотун.


Мiстер Моуз вiдкрив дверi i зробив два неквапливих кроку всередину. "Джентльмен з ╢НП тут", - сказав вiн.


Морiартi пiднявся. "Я мушу йти", - сказав вiн ╖м.


"Що нам робити?" - запитав Барнетт.


"Ви, якщо хочете, провiдайте сво╖х побратимiв по перу i подивiться, чи нема" яких-небудь новин чи натяку на новини, що стосуються Альберта Вiктора або та"мничих вбивств, якi приховуються вiд громадськостi. Будьте гранично уважнi. Якщо ви виявите якi-небудь подiбнi натяки, постарайтеся з'ясувати, звiдки вони взялися. Будьте ще бiльш обережнi в цьому питаннi. "


"Цiлком справедливо", - сказав Барнетт. "Завжди ходять чутки i фантастичнi iсторi╖, якi стосуються королiвсько╖ сiм'╖. Я зберу ╖х пiд приводом - цiлком правдоподiбним приводом, тепер, коли я про це думаю, - зробити статтю про те, що британцi думають про сво" суверена, для якого-небудь американського журналу.


"Чудово," погодився Морiартi.


"Я поброжу серед вуличних торговцiв i ╖м подiбних", - запропонував балагур. "Зда"ться, вони завжди бачать i чують речi ранiше за iнших".


Морiартi кивнув. "Хороша iдея", - сказав вiн. "Якщо хто-небудь з вас що-небудь придума", доповiдайте сюди. мiстер Моуз прийме будь-яке повiдомлення".


"Де ти будеш?" Запитав Барнетт.


Морiартi пiдiбгав губи. "Йду слiдами монстра", - сказав вiн.


OceanofPDF.com


[ГЛАВА ЧОТИРНАДЦЯТА]


ДЖАЙЛС ПАТЕРНОСТЕР


Жовтець:


Речi рiдко бувають такими, якими здаються,


Знежирене молоко маску"ться пiд вершки;


Хайлоу зiйдуть за лаковану шкiру;


Галки ходять в павиних пiр'╖.


Капiтан:


Дуже вiрно,


Так вони i роблять.


У. С. ГIЛБЕРТ


СТIНИ ВУЗЬКОГО ПIДВАЛЬНОГО ПРИМIЩЕННЯ у пiвденнiй частинi замку Эспань були складенi з давнього червоно-сiрого цегли i мали недавно вичищений вигляд, як в операцiйнiй чи на бойнi. ╢дине вiкно високо на захiднiй стiнi вiдкривало вузький вид на розрiсся колючий чагарник з натяком на небо. Шiсть газових бра на стiнах розсiювали по кiмнатi недостатнiй жовтувате свiтло. Важкий дубовий стiл, оточений п'ятьма масивними дубовими стiльцями, стояв навпочiпки в декiлькох футах вiд схiдно╖ стiни. З iншо╖ частини кiмнати були розкиданi мармурова купiль для хрещення, чавунний сейф шириною чотири фути i заввишки шiсть футiв з невiдомим шифром, що сто╖ть кований канделябр на вiсiмнадцяти гiлках, скляна шафка з книгами сексуально╖ езотерики, бiльша частина якого була зроблена з майстерно видувного скла, i масивний дубовий стовп для збивання. На стiнi над столом у чорнiй шовковiй рамi висiв перекинутий великий срiбний хрест.


Джайлс Патерностер, господар замку, сидiв за столом навпроти Морiартi та старшого iнспектора Эппа. Це був високий, виснажений чоловiк з довгим, кiстлявим ямковим пiдборiддям i вiдстовбурченими вухами, в одному з яких була просунута велика золота сережка у формi восьмикутно╖ зiрки, i на вигляд йому було десь мiж сорока й без вiку. На ньому був вiльний чорний костюм з тонким комiрцем священнослужителя, начищенi до блиску чорнi туфлi i червона феска з золотою китичкою. На товстiй золотий ланцюга у нього на ши╖ висiв масивний золотий анкх.


Вiдкинувшись назад i схрестивши руки на грудях, Патерностер оглянув двох сво╖х гостей. "Для мене i мо"╖ органiзацi╖ було б доречно отримати хоч краплю похвали за те, що я викликав жандармiв, навiть не торкаючись до тiла бiдного хлопця", - сказав вiн глибоким голосом, повiльно вимовляючи слова, з сильним, широким, свистячим i гугнявим акцентом. "Бiльшiсть мо╖х помiчникiв дотримувалися думки, що, якщо б ми просто викинули цю нещасну рiч у Темзу або залишили ╖╖ на смiтнику в Истчепеле, всi нашi проблеми зникли. I все ж я сказав "нi", це було б несправедливо, або, як ви кажете, пристойно. Ми повиннi звертатися з земними останками хлопця настiльки гiдно, наскiльки це можливо за даних обставин, i нам краще всього викликати полiцiю. Таким чином, ми це зробили ".


"Ви не зовсiм дзвонили в Скотленд-Ярд", - зазначив Епп. "Ви викликали iнспекторiв Данзипа i Варта, якi, як виявилося, " членами вашого маленького клубу".


"I обидва," поправив Патерностер, " офiцери Вiддiлу кримiнальних розслiдувань Скотленд-Ярду.


"Ти думав, вони замнуть це зараз, anguis в Хербе. Чи Не так?"


Патерностер озирнувся з спантеличеним виразом на обличчi. "Яке ти ма"ш право бути незадоволеним?" запитав вiн через хвилину. "Я припускав, що Данзип i Варт зроблять все, що вони повиннi були зробити. Я не мiг знати, що це буде ".


"Але у вас були надi╖", - наполягав Епп.


"Кожна людина ма" право на маленьку надiю," вiдповiв Патерностер, " або я питаю вас, для чого потрiбнi небеса?"


Морiартi нахилився вперед i постукав вказiвним пальцем по столу. "Перестань", - сказав вiн.


"Вибачення?"


" У вас чудовий акцент, але сво╖ми iнтонацiями вiн не зобов'язаний жодному мови, з яким я знайомий.


Патерностер пiдняв голову i подивився на Морiартi зверху вниз. "Правда?" запитав вiн. "Це те, що ти дума"ш? I зi скiлькома мовами ви, за вашим визнанням, знайомi?


"Я вiльно розмовляю на дев'яти мовах," сказав йому Морiартi, "i можу зрозумiти, можливо, ще з пiвдюжини".


"Правда?" Запитав Патерностер. "Для чого?"


"Справедливе питання", - сказав Морiартi.


"Марна трата часу", - сказав Епп.


Морiартi подивився на нього. "Можливо," сказав вiн i знову повернувся до Патерностеру. "Я вiрю, що використання будь-яко╖ мови форму" в мозку патерн - матрицю, як назвав би це мiй друг преподобний Доджсон, який дозволя" легше збирати i отримувати iншу iнформацiю. Патерн, який форму"ться кожним мовою, iндивiдуальний, i, таким чином, мозок отриму" злегка различающуюся iнформацiю в залежностi вiд мови, на якому опису"ться об'"кт чи подiю. Або, можливо, краще сказати, що це дозволя" дослiджувати представленi в ньому факти дещо iншим способом. Таким чином, француз, нiмець або iспанець, який отримав одну i ту ж iнформацiю, сформував би iнший ╖╖ ментальний образ i вiдреагував би на не╖ по-iншому. Ще треба точно визначити, чи людина, яка вiльно володi" всiма трьома цими мовами, реагувати по-рiзному в залежностi вiд того, якою мовою йому була надана iнформацiя. Я збираю нотатки для можливо╖ монографi╖ з цього питання ".


"Невже?" Патерностер повторив.


Морiартi дiстав пенсне i поставив його на перенiсся. "Знайомство з тональними вiдмiнностями рiзних мов - заввишки вимовляння голосних, клацанням приголосних - також дозволя" з достатньою точнiстю встановити, яка мова " рiдною для мовця, незалежно вiд того, якою мовою вiн використову" в даний момент".


"I що?" Запитав Патерностер.


"Отже, незважаючи на те, що ви говорите по-англiйськи з тим, що ви на╖вно назива"те схiдно"вропейським акцентом, вашi мовнi звороти ясно дають зрозумiти, що ваша рiдна мова дiйсно англiйська. Насмiлюся припустити, ви виросли десь пiд звуки Носових дзвiночкiв. Тiльки кокни ставиться до сво╖х гласним з такою зневагою."


Патерностер вiдкинувся назад i втупився в стелю, обдумуючи це.


"Це чесний полiцейський", - сказав вiн нарештi, i тепер його мова звучала скорiше як мова Схiдного Лондона, нiж Схiдно╖ ╢вропи.


"Продовжуй!" Сказав Епп. "Ти хочеш сказати, що ти не... ким би ти там не був? Ну, я нiколи. Non liquet, як говориться.


"I ваше, гм, суспiльство", - сказав Морiартi. "Що-то в цьому будинку, в цьому оточеннi вселя" менi невпевненiсть у ╖х автентичностi. У всьому цьому " певна театральнiсть. Чи правий я, припускаючи, що замок Эспань не так вже древен та екзотичний, як зда"ться?"


Патерностер перевiв погляд на професора. - Послухайте, - сказав вiн, - ви ж не той професор Морiартi, чи не так?


Морiартi м'яко подивився на нього. "Я, безумовно, професор Морiартi", - сказав вiн. "Професор Джеймс Морiартi з Рассел-сквер, Лондон".


"Що ж, при"мно було зустрiти вас тут, ось так. Я дещо чув про вас. Про вашiй роботi".


"У мене докторська ступiнь з математики та астрономi╖", - припустив Морiартi. "Хоча я не читав лекцiй нi з тим, нi з iншим протягом ряду рокiв. Ви цiкавитеся природничими науками? Може бути, ви читали мою маленьку монографiю про зв'язок Кiльця Мебiуса з Хризопеей Клеопатри?


Патерностер похитав головою - можливо, просто щоб прояснити це. "Ну, те, що я чув- добре. Мене диву", що ти вешта"шся з роззерсами, от i все".


"Ах, цi iсторi╖", - зiтхнув Морiартi. "Вони будуть переслiдувати мене всюди. Запевняю вас, в них не бiльше правди, нiж, скажiмо, в тому, що я чув про вас.


"Злочинний Наполеон," сказав Патерностер з неминучими нотками благоговiння в голосi.


"Правда?" Запитав Морiартi. "Це те, що ти чув?" Вiн вiдкинувся на спинку стiльця i зчепив пальцi пiд пiдборiддям. "╢ один чоловiк, який назива" мене так. Як ви прийшли до того, що почули це?"


" Ну, так ось, мiсяцiв шiсть чи вiсiм тому сюди заходив хлопець у пошуках роботи. Судячи з вигляду, ласкар. Заявив, що втiк з корабля i не вирiшу"ться повернутися. Сказав, що за професi"ю вiн кухар, вправний у приготуваннi iндiйських страв, улюблених британськими pucca-сахибами.


"Ну, вiн не був кухарем, це стало ясно досить швидко, i ласкаром вiн теж не був. Трохи горiхово-коричневого кольору його шкiри залишилося на спинi сорочки. Я не дуже заперечував проти цього - у всiх нас " секрети, - але я взяв його кухарем, а менi потрiбен був саме такий кухар. Тому я його звiльнив ".


"Я не сумнiваюся, що знаю джентльмена, про яку йде мова", - сказав Морiартi. " У вас " якi-небудь припущення щодо того, що вiн насправдi робив у вашому закладi, оскiльки, як ви й припускали, вiн, безсумнiвно, не кухар?


"Вiн прийшов сюди у пошуках вас", - сказав Патерностер. "Якщо, звичайно, ви дiйсно професор Морiартi, про який вiн базiкав. Вiн нiчого не казав анi про астрономi╖, нi про який-небудь групi мобi.


" Шука"те мене? Морiартi зняв з носа пенсне i почав протирати шматочком скла червоно╖ фланелi. " Дивно. Вiн точно зна", де я живу. Вiн провiв незлiченнi годинник, тиняючись по мо"му будинку в тому чи iншому ребяческом обличчi.


"Що ж," Патерностер задумався. "Перш нiж вийти за дверi, вiн дав менi зрозумiти, що був 'мудрий' щодо мо╖х "мерзенних планiв" i що вони не могли бути придуманi нiким iншим, як професором Морiартi. Я сказав, що не знаю нiякого професора Морiартi, i вiн попросив не випробовувати його терпiння.


" I в чому полягали цi вашi мерзеннi плани?


" Вiн так i не сказав.


" Може бути, що-небудь про те, як ви керу"те цим закладом?


Патерностер пирхнув. "У цьому мiсцi нема" нiчого мерзенного. Просто трохи старих ляпанцiв i лоскоту, трохи мумбо-юмбо i кiлька химерних костюмiв для, так би мовити, атмосфери ".


"Та iм'я" сказав Морiартi. "Le Château d'espagne."


"Так, добре. Я повинен був якось це назвати, чи не так?"


"Судячи з вашого списку учасникiв, ви зробили правильний вибiр".


- Ну, члени клубу "Шато", такi патрицианские, не стали б так охоче пiдписуватися, якщо б я назвав його "Мiхур i скрип", або якби вони знали, що та"мничим господарем закладу був старий добрий Чарлi Уошберн з Каннiнг-Тауна, чи не так?


"Це було б трохи непри"мно", - погодився Морiартi.


"Що збудило ╖х iнтерес, так це аромат та"мничого Сходу", - сказав Уошберн. "Висловлюючись метафорично, як ви могли б сказати. Ось що я ╖м дав. Це, а також ритуал та приладдя, якi привнiс, щоб надати цьому видимiсть правдоподiбностi, як висловився б мiстер Гiлберт. I, звичайно, непристойнiсть. Нiщо так не приверта" увагу, як першокласна непристойнiсть, принаймнi, я так з'ясував.


Епп пирхнув. "I дiти", - додав вiн.


"Ну що ж," сказав Уошберн. " Бiльшiсть хлопцiв не так молодi, як здаються, деякi з них зовсiм трохи старше. I дiвчата, якщо вже на те пiшло, теж. Дiти з нетрiв, як правило, кiлька рокiв виглядають молодше за чудових можливостей харчування, якi ╖м надаються, а потiм, раптово, у сво╖ двадцять з невеликим вони виглядають старше, набагато старше. Так вже заведено в цiй цивiлiзованiй кра╖нi, в якiй ми живемо ".


Епп кинув на нього суворий погляд. - У тво"му голосi звучить гiркота, друже.


"Тiльки не я," сказав Уошберн. "Я, яким була надана чудова можливiсть подорожувати по рiзних частинах свiтла, люб'язно надана збройними силами ╥╖ Величностi, i навiть винагороду за мо╖ клопоти в розмiрi одного шилiнга i шiсть шилiнгiв у день, за вирахуванням вiдшкодування витрат на то i це. I все, що вiд мене вимагалося натомiсть, - це стрiляти в людей, яких я не знав, в той час як вони стрiляли в мене у вiдповiдь ".


Епп напружився. "Сер, навряд чи так можна описати благородну службу королевi i кра╖нi", - сказав вiн з насмiшкою в голосi. "Ipso facto. Я не сумнiваюся, що ви, мабуть, були чимось на кшталт заслуги перед сво╖м полком.


Посмiшка промайнула на обличчi Уошберна i зникла, ненадовго оголивши ряд нерiвних, знебарвленого зубiв. "Вони так думали", - сказав вiн. "Я був нагороджений медаллю за те, що я б назвав крайньо╖ дурiстю перед лицем ворога, iнший за послух наказам iдiота, який був мо╖м старшим офiцером - вiн загинув у тому бою - i третьо╖ за порятунок життя iдiота, який прийняв командування пiсля того, як був убитий перший iдiот. Потiм куля джезайля пробила менi стегно, i вдячна уряд визнав мене непридатним до служби i викинуло геть ".


"Отже, ви знайшли - нi, створили для себе новий напрямок роботи", - припустив Морiартi.


"Я зробив це", - погодився Уошберн. "Завдяки ряду випадкових обставин i невеликий сво"часно╖ допомоги то тут, то там, я прокладав собi шлях вгору по сходах еротичного пiвсвiту, поки два роки тому не заснував цей заклад".


"А 'аромат та"мничого Сходу'?


Уошберн знизав плечима. " В основному, просто запах. Натяк на Левант можна знайти в багатьох менш видатних районах Лондона, поряд з ноткою ╢гипту, п'янко╖ дозою Пiднебесно╖ i невеликою кiлькiстю балканського того-то i росiйсько╖ того-то. Багато хто з мо╖х дiтей, дiйсно, родом з дивних i екзотичних куточкiв землi, але здебiльшого я знаходив ╖х набагато ближче до дому ".


"А що з дитиною, якого вбили?" Запитав Морiартi.


"Истефан," представився Уошберн. " Думаю, йому було шiстнадцять. Виглядав вiн рокiв на чотирнадцять. Я все думав, коли ти зберешся спитати про нього. Може, вiн i був нащадком Яго, але нiхто не заслугову" тако╖ смертi.


"Мо╖ спiвчуття хлопцевi", - сказав Морiартi. "Розкажiть менi про обухiвського джентльмена, з яким вiн був".


" Той, хто розрiзав його на частини? Уошберн поморщився. " Я теж про нього думав.


"А що з ним?" - запитав Епп.


"Ну," сказав Уошберн, " ви повиннi знати, чи не так? Що з тво╖ми людьми, якi заходять сюди i виходять з дому на цiлий день, дивляться сюди, принюхуються там, заглядають в це i вiдкривають то.


"Розслiдування вбивства, мiй дорогий, не поважа" приватне життя", - сказав йому Епп.


"До певного моменту це не так", - погодився Уошберн. "Потiм, раптово, все змiню"ться, i приватнiсть - це те, чого у нас занадто багато. Ми нi з ким не повиннi говорити про те, що сталося, а у дверях сто╖ть джентльмен у цивiльному i з плоскими ступнями, що, враховуючи всi обставини, що не дуже добре для звича╖в. За останнi два днi жоден член клубу не переступав порога ".


"У нас " на те сво╖ причини, друже," сказав Епп, "i не тобi ╖х пiддавати сумнiву".


"Що ви можете розповiсти менi про вбивцю?" Запитав Морiартi. "Хто вiн був, якщо вам вiдомо, i як довго вiн був членом клубу?"


Уошберн поморщився. " Я все це вже розповiв хлопцям зi Скотленд-Ярду.


"Так, добре, тодi," сказав Епп, - у вас це повинно бути свiжо в пам'ятi, чи не так?"


"Я просто не люблю про це говорити", - сказав Уошберн. "Я маю на увазi, пiсля того, що сталося i все таке".


"Ви хочете, щоб ми спiймали чоловiка, який це зробив, чи не так?" Запитав Морiартi.


"Звичайно," пiдтвердив Уошберн, - але ви впевненi, що хочете зайнятися ловом?


Епп войовничо нахилився вперед. "Що це значить?" - вимогливо запитав вiн.


"Ну, це само собою зрозумiло. Якщо б ти хотiв зловити його, ти би вже це зробив. Просто пiдiйшов до його дому, де б вiн нi знаходився, постукав у дверi i забрав його. I якщо б ти це зробив, ти б не був тут i не ставив менi всi цi питання, чи не так? Це логiчно."


" Так ви сказали iнспекторам, хто був цей чоловiк? - Запитав Морiартi.


" Не я. Я його не бачив, чи не так? По-мо"му, це мiг бути будь-який з наших гостей. Це Натьяна подивилася на нього, коли вiн вийшов з тi"╖ кiмнати.


"Натьяна?" Запитав Морiартi.


"Вона шатлена, як ми ╖╖ назива"мо. Той же титул, що i у мене, але з e на кiнцi. У французiв так прийнято звертатися з iменами. Вона моя напарниця, i менi пощастило, що я знайшов ╖╖. По правдi кажучи, вона в значнiй мiрi керу" цим закладом."


"Невже?"


"О, так. Я ходжу з поважним виглядом i впечатляю клi"нтуру сво╖ми похмурими секретами, заспокоююсь будь-якi виникають сварки, а також слiдкую за прийомом нових клi"нтiв i стежу за тим, щоб ми отримували належну винагороду за наданi послуги. Натьяна насправдi веде бухгалтерiю, веде домашн" господарство i все таке.


"Це росiйське iм'я, Натьяна?" Запитав Морiартi.


"Може бути, може бути," погодився Уошберн. Вiн простягнув руку за спину i кiлька разiв смикнув за шнурок дзвiнка, висiв на стiнi. - Вона зараз прийде, i ви можете запитати ╖╖ самi.


Невисока, струнка жiнка з високими вилицями i темними пронизливими очима на вузькому обличчi, Натиана носила маску повного самовладання, ефективно прихову" будь-якi емоцi╖, якi вона могла вiдчувати. Вона постукала, увiйшла, перетнула кiмнату i сiла в крiсло з безтурботним виглядом герцогинi, яка прийшла в будинок мiсцевого вiкарiя на чай. Тiльки побiлiлi кiсточки ╖╖ стисненого лiвого кулака видавали емоцiйне напруження, яке вона вiдчувала. "Так, панове?" запитала вона. "Чим я можу вам допомогти?"


Епп суворо подивився на жiнку, його очi зупинилися на темному платтi строгого крою, темно-бордовою шалi i туфлях на гудзиках. " Натьяна?


"Це мо" iм'я".


Вiн насупився. " Яка Натьяна, якщо можна запитати? У тебе " прiзвище? А як тебе звали до того, як стало Натьяной? Слова прозвучали рiзко, рiзким тоном допиту.


Вона м'яко подивилася на нього, не виявляючи нi гнiву, нi образи на його тон, але ╖╖ лiва рука судорожно вчепилася в складки спiдницi. "Iм'я Натьяна зазначено в мо"му свiдоцтвi про народження," сказала вона, - копiя якого в мене ". Боюся, вам доведеться з'╖здити в Санкт-Петербург, щоб побачити оригiнал. Менi сказали, що в однiй з мо╖х минулих життiв мене звали Шарима i що я була одалиской в гаремi великого Хубiлай-хана, але, боюся, я не можу надати жодних документiв на цей рахунок ".


"Старший iнспектор Епп вас не схвалю"", - сказав ╖й Морiартi. "Боюся, " багато чого, що мiстер Епп не схвалю". Вiн полiцейський. Мене звуть професор Морiартi, i я не полiцейський. Можу я задати вам кiлька запитань?


Натиана подивилася на Уошберна, а потiм знову на Морiартi. "От ти, а ось i я", - сказала вона. "З таким же успiхом ти можеш питати, що тобi подоба"ться".


"Щоб задовольнити цiкавiсть мiстера Эппа," сказав Морiартi, " як ваше по батьковi?


"Я не могла сказати", - вiдповiла Натьяна. "Моя мати поняття не мала, хто мiй батько. Вона вважала, що вiн, ймовiрно, був одним з чоловiкiв, яких я в дитинствi називала 'дядьком', але це мiг бути хтось зовсiм iнший. В мо"му свiдоцтвi про народження написано: "Батько невiдомих".


"Трохи суворо, чи не так?" - запитав Морiартi. "Батько невiдомий".


"Царська бюрократiя ма" тенденцiю бути досить точною i нелюдсько╖", - сказала Натьяна. "Батьки невiдомих. I тому, боюся, вiн залишиться. Ви говорите по-русски?"


"Досить", - сказав Морiартi. "Давайте тепер, якщо ви не заперечу"те, поговоримо про те, що сталося тут два днi тому".


"Якщо ми ма"мо", - сказала вона. "Я могла б довго не згадувати про це".


"Звичайно", - сказав Морiартi. "Давайте пройдемося по подi╖ в останнiй раз, злегка торкнувшись основних фактiв. Це дуже допомогло б менi, i, можливо, пiсля цього тобi бiльше нiколи не доведеться думати про це ".


Натиана глибоко зiтхнула i втупилася в стiну. Мабуть, з хвилину вона мовчала. А потiм заговорила. "Пеккави i хлопець пiднялися в кiмнату близько трьох, я думаю, це було. Його напарник залишився в кiмнатi для привiтань. Через деякий час пiсля вiдходу Пеккави я зрозумiв, що хлопець все ще не виходив з кiмнати. Я не знаю, як довго."


"Пеккави?" запитав Морiартi.


"У кожного з наших джентльменiв " iм'я, яке вiн використову", перебуваючи тут. Для наших записiв, ви розумi"те".


"Ви ведете записи?" - запитав Епп, в його голосi звучало щось середн" мiж подивом i недовiрою.


"Звичайно", - втрутився Уошберн. "Потрiбно знати, хто яку послугу придбав, коли i на який строк".


"Ми не зна"мо справжнiх особистостей багатьох, можливо, бiльшостi наших членiв", - сказала Натьяна. "Новий присвячений висува"ться в члени iснуючим членом, прикомандированим iншим i схваленим власником шатлу. Це дозволя" учасникам вiдчувати себе бiльш захищеними i вiльними вiд можливих зовнiшнiх перешкод, якщо вони не знають один одного, а ми не зна"мо, хто вони насправдi ".


"Пiд 'втручанням ззовнi' ви розумi"те шантаж? Припустив Морiартi.


Натьяна кивнула.


"Приблизно так воно i "", - погодився Уошберн. "Коли хлопець пода" заявку на членство, я дивлюся на нього, показую великий палець, i вiн у справi. Нiколи не питай його, яке його справжн" iм'я.


"На якiй пiдставi ви стверджу"те нових учасникiв, якщо не зна"те, хто вони насправдi?" Запитав Морiартi.


"В основному вiд мо╖х вiдточених iнстинктiв i того, чи зможуть вони впоратися з членськими внесками".


"Ага", - сказав Морiартi. "I скiльки кошту" стати членом клубу?"


"Двiстi для бiльшостi з них," сказав Уошберн.


"Двiстi фунтiв?" злякано перепитав Епп.


"Гiне╖," поправив Уошберн.


" Гiне╖? За членство в цiй органiзацi╖?


"Так, але джентльмени платять за сво╖ маленькi розваги, чи не так?" сказав Уошберн. " I вони не стали б вас поважати, якби ви не брали з них плату гинеях. Сто двадцять - членський внесок, а iншi вiсiмдесят записуються на витрати. Всякий раз, коли на рахунку ста" менше двадцяти гiней, вони поповнюють рахунок ще на вiсiмдесят. Ось чому нам не потрiбно знати, хто вони в зовнiшньому свiтi; вони заздалегiдь заплатили за сво╖ маленькi задоволення. Той факт, що учасник виставля" ╖х i у них " необхiдний нiк, ма" велике значення - i потiм, як тiльки вони проходять мiй глом, вони вступають. Звичайно, особливi учасники, яких було б корисно мати поруч, наприклад, два вищезгаданих копа, отримують особливий тариф ".


" Що тво╖ вiдточенi iнстинкти пiдказали тобi про Пеккави?


Уошберн пiдняв очi до стелi й на мить замислився. "Вiн при"днався до нас близько пiвроку тому. Наскiльки я пам'ятаю, його прихистив член клубу, який пiдпису"ться 'Святий I"ронiм".


"Цiкаво," сказав Морiартi. " Джером. Англизировано вiд грецького Hieronymus.


Епп пирхнув. "Грецький, "гипетський - все це дуже добре, але до чого приведе нас знання цього?"


"Кориснiсть будь-якого факту не може бути встановлена вiдсутнiсть цього факту", - сказав Морiартi. "Можливо, нам не принесе нiяко╖ користi знати, що 'I"ронiм' взяв сво" iм'я в честь ранньохристиянського святого або що святий I"ронiм вiдвiдав тi мiсця в Римi, якi найбiльше нагадували йому про жахи Пекла. "Жах, всюдисущий тваринам, одночасне мовчання на землi", як ви могли б сказати.


"Як це?" - запитав Уошберн.


"Жах i тиша вселяють жах в душу", - перевiв Морiартi. "Чи Не так, мiстер Епп?"


"Може бути", - визнав Епп.


"Я цитую святого I"ронiма", - пояснив Морiартi. "Звичайно, вiн цитував Вергiлiя. Припускаючи, що ваш Джером ма" класичну освiту, коментував вiн це заклад, коли вибирав собi псевдонiм? Чи ма" це значення? Якщо це ма" якесь вiдношення до того, що вiн представив Пеккави членам клубу, то може. Саме такими неясними i здаються неважливими деталями люди часто видають себе ".


Вiн зняв пенсне i заходився протирати скла всюдисущим шматочком червоно╖ тканини. " Давайте повернемося до того, що ви пам'ята"те про обухiвського джентльмена, який називав себе Пеккави.


Уошберн кивнув. "Наскiльки я пам'ятаю, вiн був присадкуватий i широкоплечий", - сказав вiн. "Видатний нiс i вуха. Добре одягнений. Коричневий мiшкуватий костюм i старомодна краватка. Якi саме старички, я сказати не можу. Доглянутий. Вiйськова виправка. Типова для державно╖ школи iнтонацiя в його голосi. Якщо б ви були тут, ви, ймовiрно, могли б сказати менi, хто саме. "


"Без сумнiву", - погодився Морiартi.


"Але, незважаючи на все це, звучить трохи плаксиво. I хитра. Не дивилася тобi в очi".


"Прошу вибачення," перебила його Натьяна. - Але цей джентльмен не той Пеккави, якого я бачила.


"А!" - сказав Морiартi, потираючи руки. "Тепер ми, зда"ться, до чогось наближа"мося. Будь ласка, опишiть цi"╖ людини таким, яким ви його бачили".


"Висока i струнка", - почала Натиана, а потiм зробила паузу, щоб подумати. "Ну, можливо, не стiльки висока, тепер, коли я думаю про це, скiльки елегантно струнка. Не те щоб вiн був невисоким, але його струнке тiло i постава - досить пряма i царствена - створювали враження додаткового зростання. Якщо ви розумi"те, що я маю на увазi."


"Абсолютно вiрно", - сказав Морiартi. "Що-небудь ще вас в ньому вразило?"


"Вiн досить багато смiявся".


"Смiялися?" - запитав Епп. "Над чим можу я запитати?"


"Ну, не стiльки смiявся, скiльки, я вважаю, хихикав. Нi - хихикав. Над усiм. Вiн смiявся, коли пiднiмався в кiмнату, i вiн смiявся, коли виходив з кiмнати. З цим бiдним хлопчиком - таким, яким вiн був. Вона здригнулася i вiдвела очi, нiби розмова про це викликав у ╖╖ думках цю сцену, i вона вiдверталася, щоб не дивитися на не╖ знову. " Що за людина мiг зробити таке?


"Це ми повиннi з'ясувати", - сказав Морiартi. "Джентльмен, якого ви описали як його помiчника, - вiн чекав внизу, поки Пеккави пiднiмався нагору?"


"Абсолютно вiрно, сер".


" Але вони пiшли разом?


"Це так".


" Розкажи менi про нього - про це iншому чоловiковi.


"Я бачив тiльки його верхiвку. Це було, коли вiн при"днався до Пеккави внизу. На ньому була широка червоно-чорна маска домiно, перев'язана ззаду червоною стрiчкою. Я пам'ятаю, що маленьке кругле плямочка у нього на потилицi було позбавлене волосся. Решта волосся були чорними, роздiленi продiлом посерединi i зачесане дуже рiвно до голови ".


" Пiд яким iм'ям вiн увiйшов?


"Вiн увiйшов як гiсть Пеккави", - сказав Уошберн. "Iм'я не було названо".


"Ну ж, ну ж", - сказав Епп. "Напевно, хтось щось бачив. Це може бути важливо. Ipso facto."


"Вiн проводив час в чоловiчiй роздягальнi, але не виявляв особливого iнтересу до хлопцiв", - сказала Натьяна. "Я запитала про нього пiсля ... пiсля". Вона зiтхнула й похитала головою з боку в бiк, як нiби намагаючись вiдiгнати тривожнi образи зi свого мозку. "Це була наша вина в тому, що сталося? Чи Могли ми знати?"


"Такi органiзацi╖ iснували в Лондонi з сiмнадцятого столiття", - сказав ╖й Морiартi. "Можливо, i ранiше, але я не знайшов бiльш раннiх записiв. За цi роки в них вiдбулися досить нездоровi речi. Але безглузде вбивство маленького хлопчика i розчленування його ще теплого тiла ... "


Натьяна видала тихий вскрикивающий звук i пiднесла обидвi руки, стиснутi в кулаки, до рота. ╥╖ очi, здавалося, стали бiльше, ширше i бiльш страдальческими.


"Перепрошую, мадам", - сказав Морiартi. "Це було непотрiбно й необачно з мого боку".


"Якщо б ти бачив це- почала вона.


"Ну що ж, - сказав вiн, - як би це не було непри"мно, я б хотiв цього. Це могло б дати менi кiлька корисних iдей. Я повинен спиратися на факти, а не на здогадки, якщо хочу розiбратися в цьому. Але менi шкода, що вам довелося стати свiдком такого видовища.


Натьяна закрила очi i виставила перед собою стислi кулаки. "Я думала, що бачила жах", - сказала вона. "У Константинополi, в Ка╖рi - але ось так? Нi- нiколи так".


Уошберн встав i пiдiйшов до Натане, взявши ╖╖ за руку. "╢ що-небудь ще?" вiн запитав ╖х.


"Ще дещо", - сказав Морiартi. "Чи був хто-небудь достатньо близько, щоб почути що-небудь, що мiг сказати будь-хто з чоловiкiв?"


"Я питала про це", - сказала Натьяна. "Маска домiно нiчого не сказав за весь час, поки вiн був тут. Кiлька пробормотанных зауважень сво"му, е-е, другу, можливо, але нiкому iншому - нiчого. Регочуть чоловiк - вбивця - сказав кiлька слiв дiвчинi в роздягальнi, коли виходив.


" Дiвчина в роздягальнi?


" Так. Вона менi так i сказала, але я не надав цьому значення. Це були слова, якi говорять гардеробницi, позбавленi змiсту.


"Можливо, i так," сказав Морiартi, - але я хотiв би знати, що було сказано".


"Я не знаю, що вiн сказав, слово в слово". Натьяна встала. "Дiвчину звуть Вендi. Я сходжу за нею".


"Ми даремно витрача"мо час", - пробурмотiв Епп, коли Натьяна вийшла з кiмнати. "Заради всього святого, яка може бути користь вiд того, що чоловiк сказав цiй дiвчинi?"


"Acta non verba, eh, Epp?" Морiартi сказав. "Ну, хто зна". Можливо, вiн назвав ╖й сво" iм'я i адресу".


"Ба!" - сказав Епп.


Вендi була мiнiатюрною блондинкою з нiжними руками i тим, що французи назвали би зухвалим личком. На вiдмiну вiд того вечора, коли вона працювала в гардеробi, на нiй був рожевий бавовняний пеньюар з запахом i пухнастим комiром. "Ви хотiли мене бачити, сер?" запитала вона.


"Так, дiйсно, юна ледi", - сказав Морiартi. "Вендi, це ти? Спасибi, що прийшла".


╥╖ очi злегка розширилися при цих словах. "Я не знала, що у мене був вибiр", - сказала вона.


" Що ж, все одно спасибi. "Морiартi посмiхнувся сво"ю самою щирою посмiшкою, яка за iнших обставин змушувала сильних чоловiкiв раптово усвiдомлювати, що у них " термiновi справи в iншому мiсцi. У цей момент у нього не було загрози, i Вендi посмiхнулася у вiдповiдь, соромливо й невпевнено, нiби боялася, що його усмiшка може зникнути без попередження.


"Чоловiк, який влаштував всi цi непри"мностi кiлька днiв тому," сказав Морiартi. " Ви пам'ята"те його?


На цей раз ╖╖ очi дiйсно розширилися, а губи затремтiли. "О, сер", - сказала вона. "Вiн пройшов прямо повз мене, так i було. I я посмiхнулася йому i похитала головою, вiддаючи його плащ i капелюх, а вiн дав менi шилiнг, вiн так i зробив. Його очi сяяли, а рот усмiхався. Звiдки менi було знати?"


"Ну, Вендi, не ридай!" Рiзко сказала Натьяна.


"Все в порядку", - заспокiйливо сказав Морiартi. "Звiдки ти мiг знати? Давай поки не будемо думати про цю частину справи. Давай подума"мо про цю людину i його друга. Чи Можете ви описати ╖х - хохотуна i його одного?


" У того, круглолицього, були такi довгi вуса, кiнцi яких були як би закрученi в кiнчики, але це все, що я змiг розгледiти.


"А iнший?" запитав Морiартi. " Ви можете його описати?


" Елегантний джентльмен - менi так зда"ться. Крiм того, у мене " його фотографiя, чи не так?


Епп рiзко сiв. "Ну-ка, що це?" вимогливо запитав вiн. " Його фотографiя?


" Що ви ма"те на увазi? Запитав Уошберн, майже скочивши на ноги. Вiн нахилився над столом. " Як ви отримали його фотографiю? Про що ви говорите?


Вендi закрила обличчя руками. " Я нiчого не мала на увазi, я цього не робила. Це не моя вина. Вона вибухнула щирими сльозами.


Епп встав i обвиняюще тицьнув у не╖ пальцем. "У вас " його фотографiя? I ви нiчого не сказали? Годi ридати, дiвчинка, i объяснись!


Це змусило ╖╖ схлипувати ще голоснiше, поки через кiлька секунд вона не почала задихатися.


"Ну ж, Вендi", - заспокiйливо сказала Натиана, пiдходячи i обiймаючи дiвчину. "Нiхто тебе не звинувачу". Нам просто потрiбно знати, що сталося".


"Закрий очi i зроби глибокий вдих," запропонував Морiартi, " а потiм ще один. От i розумниця. А тепер ще один. Не намагайся заговорити нi на хвилину. Просто вдихай i видихай ... вдихай i видихай. Добре. Тепер ще один глибокий вдих - ось так. Тепер краще?"


Вона вiдкрила очi, на секунду задумалася, а потiм кивнула.


" Добре. Тепер розкажи нам про це. Що саме зробив цей елегантний джентльмен?


"Вiн залишив це - свою фотографiю - заховано╖ в маленькому срiбному футлярi, який вiн залишив на прилавку. Вiн так i зробив. Я намагалася покликати його, щоб повернути його, але вiн майже вибiг, так що я все одно не змогла.


"Ах!" - сказав Морiартi. "Звичайно, я повинен був подумати про це".


"Чи ти?" Ображено запитав Епп, сiдаючи назад. "Про що, можу я запитати?"


"Що вiн залишить щось, щоб затвердити свою, е-е, альтернативну особистiсть". Морiартi повернувся до дiвчини. "Ви можете показати нам, що вiн залишив?"


"Це в мо"му закутку", - сказала Вендi, встаючи. "Я пiду за ним, якщо ти не проти".


"Ми зна"мо", - сказав ╖й Морiартi.


Поки дiвчина була вiдсутня, нiхто не вимовив нi слова, а коли вона повернулася, стоячи в дверях з плоским срiбним предметом у руцi, всi дружно зiтхнули.


Епп простягнув руку i взяв предмет з рук дiвчини. "Слава i оборони", сказав вiн, крутячи його знову i знову, "якщо це не портсигар".


Морiартi сунув пенсне в кишеню жилета i дiстав збiльшу" монокль. "Можна?" запитав вiн, простягаючи руку.


"Magno cum gaudio, професор", - сказав Епп, здiйснюючи невелику церемонiю вручення йому кейса.


"Звичайно," погодився Морiартi, беручи предмет i розглядаючи його через пiдзорну трубу.


"Що у вас там?" запитав Уошберн.


"Це дiйсно срiбний портсигар," сказав Морiартi, демонструючи його, - з гербом, вибитим на кришцi, а всерединi" - вiн вiдкрив його - "пiд кришкою фотографiя, е-е, джентльмена, про який йде мова, i, гм, двi сигари". Вiн дiстав одну i покатав в руцi. " Кубинську. "Ель рей дель Мундо", я вважаю. Дуже пiдходить. Вiн поклав сигару назад i закрив портсигар, залишивши фотографiю всерединi.


"Це ... вiн - точно?" - запитав Епп.


"Без сумнiву," пiдтвердив Морiартi, "а герб дода" правдоподiбностi".


"Герб?" Пiдозрiло запитав Епп. "Це, випадково, не..."


"Маленький i зроблений зi смаком", - сказав Морiартi, розглядаючи кришку. "Бiлий щит з простим червоним хрестом у центрi, оточений синьою стрiчкою. Виконано, по-мо"му, в технiцi перегородчасто╖, з золотим девiзом ордена на стрiчцi.


"Наказ? Який наказ?" Зажадав вiдповiдi Епп.


"Це герб Самого благородного ордену Пiдв'язки", - пояснив Морiартi. "Його девiз - "Тримай себе в руках". 'Зло тому, хто мислить зло' - це звичайний переклад.


" Пiдв'язка, так? Уошберн задумався. - Значить, вiн дiйсно був занудою.


"Дiйсно, - погодився Морiартi. "Власник цього валiзи, безумовно, був шишкою".


OceanofPDF.com


[ГЛАВА П'ЯТНАДЦЯТА]


УНIКАЛЬНIСТЬ ЧОГО


Чи чу"ш ти святковий гамiр


Про Смерть, Руйнування i Грiх ...


-ПЕРСI БIШI ШЕЛЛI


"Я ПОКИ НЕ МОЖУ СКАЗАТИ ВАМ, ЩО СТАНЕТЬСЯ, хоча я домагаюся деякого прогресу в цьому вiдношеннi", - сказав Морiартi. "Я можу, однак, описати вам в деяких деталях те, що вже вiдбулося".


Четверо iнших у маленькiй кiмнатi засовалися на сво╖х стiльцях. "Якого роду прогрес?" запитав лорд Монтгриф.


"Я можу сказати вам, що вбивця - не божевiльний-одинак, i що люди, якi стоять за ним, добре органiзованi, добре фiнансуються i в деякому родi високо мотивованi. У тому, що вони роблять, нема" нiчого випадкового. Вони дiють по детальному плану. Також я б сказав, що за всi"ю цi"ю авантюрою сто╖ть одна направляюча рука, можливо, один з тих легендарних "головних злочинцiв", в якi я особисто так не хочу вiрити. I що б не було заплановано в якостi кульмiнацi╖ цього плану, це скоро станеться ".


Сер Ентонi Деррiл нахилився вперед. "На якiй пiдставi ви можете так говорити, i коли ви говорите 'скоро, як скоро?"


"Ймовiрно, не сьогоднi чи завтра, але коли-небудь в найближчому майбутньому", - вiдповiв Морiартi. "Я припускаю, що вони планують ще один або два "iнциденту" iз натяками, що досягають вух громадськостi, майстерно переданими пресi ╖х агентами, а потiм станеться якесь остання подiя, в результатi якого принц буде схоплений на мiсцi злочину flagellum delicto, як сказав би старший iнспектор Епп ".


Його свiтлiсть герцог Шорхэм стукнув кулаком по столу, задеренчали чашки. "Це огидно", - сказав вiн хрипким шепотом. "Проклятий!"


Вони збиралися в невеликiй приватнiй ╖дальнi на третьому поверсi клубу "Дiоген". Морiартi сидiв по один бiк довгастого обiднього столу з дорогого темного дерева солiдного вiку, а навколо нього розташувалися герцог Шорхэм, граф Скаллi i сер Ентонi Деррiл. У м'якому крiслi в кутку кiмнати, схрестивши руки на сво"му значному животi, з виразом вiдчуженостi на обличчi, нiби вiн був тут зовсiм з iншого приводу i просто випадково пiдслухав все, що вiдбува"ться, сидiв Майкрофт Холмс.


"╢ одна рiч", - сказав сер Ентонi. "Епп каже, що точно встановлено - поза всяко╖ тiнi сумнiву, що Його Високiсть жодним чином не причетний до цих, е-е, подiям". Вiн зняв сво╖ окуляри в черепаховiй оправi ще далi на нiс i подивився поверх них на Морiартi.


"Не те щоб ми хоч на мить повiрили, що вiн був... що вiн може бути", - додав герцог.


"Це так, професоре?" Запитав сер Ентонi. "Чи ми зна"мо напевно, що Його Високiсть винен в цих злочинах?"


Морiартi повiльно кивнув головою. "Так", - сказав вiн. "Принаймнi, досить виразно, щоб задовольнити нас, хоча сумнiвно, чи задовольнить це широку публiку. Молода ледi, яка випадково стала свiдком першого вбивства, або, принаймнi, першого, про який ми зна"мо з прихованого положення, каже, що принц втратив свiдомiсть перед вбивством, а пiсля його винесли з кiмнати, викинувши з вiкна. I що в цьому замiшанi дво" чоловiкiв - один з них дуже схожий на принца.


"Що ж!" Граф Скаллi вiдсунув свiй стiлець i озирнувся. "Ми чули про це. Епп неохоче визнав, що ви поповнили нашi знання про подi╖. Я можу сказати вам, що вiн був дуже здивований, що ви щось знайшли. А також загiпнотизував ту дiвчину. Хто б мiг подумати що такi речi дiйсно працюють. Вiн пильно подивився на Морiартi. "Це дiйсно працю", чи не так?"


"Сьогоднi в науковiй лiтературi загальноприйнятим термiном, - пролунав з кута грубий голос Майкрофта, - " 'гiпноз'. 'Месмеризм' вiдноситься до форми шарлатанства, що включа" магнiти, аури i тому подiбну нiсенiтницю. Гiпноз сам по собi не дуже цiну"ться, але " деякi свiдчення того, що вiн працю", коли його застосову" квалiфiкований фахiвець для тих цiлей, де вiн пiдходить ".


"Я чув, що людина кудкудака", як курча," зголосився сер Ентонi.


Морiартi пiдняв брову. "Цей метод може бути використаний для придушення болю, наведення сну, виклику або придушення спогадiв або для заохочення людини кудкудакати, як курка, якщо це бажаний результат. Який з них буде, залежить вiд схильностi практикуючого i обставин наведення гiпнотичного ".


"Це спрацювало з цi"ю дiвчиною, так?" - сказав герцог. "Пробудило в нiй спогади про цю жахливу подiю, так? Вдало, що ти зна"ш, як це зробити, а? Що ти додумався ним скористатися.


"У той час це здавалося гарною iде"ю", - сказав Морiартi.


" Справдi, справдi. Так що, чесно кажучи, я не розумiю, в чому проблема. Тодi це досить виразно, чи не так? Я маю на увазi, що б не трапилося, що б нi робили цi люди, ми можемо просто пред'явити молоду ледi, i вона зможе, е-е, пояснити, що сталося. Що це був не Його Високiсть. Так?


"Нi!" пролунав рокочущий голос зi стiльця в кутку. Не пiднiмаючи очей, Майкрофт Холмс продовжив: " На жаль, так не годиться. Пояснiть ╖м, професор.


Морiартi подивився на Майкрофта, а потiм знову перевiв погляд на знаменитих людей, що зiбралися перед ним. "Цiй дiвчинi нiхто б не повiрив", - сказав вiн. "╥╖ вiк, ╖╖ походження, ╖╖ професiя - все буде свiдчити проти не╖ та будь iсторi╖, яку вона може розповiсти".


"Так, це так", - сказав граф. "Я розумiю, що вона одна iз службовцiв закладу. Це, безумовно, поставило б пiд загрозу ╖╖ правдивiсть".


"Хоча, чому слова повi╖ повиннi викликати бiльше пiдозр, нiж слова герцогинi, простiть мене, ваша свiтлiсть, я не впевнений, що розумiю", - сказав сер Ентонi.


"Я знаходжу, що дами напiвсвiтла, - експансивно заявив герцог, - цiлком здатнi сказати вам те, що, на ╖хню думку, ви хочете почути". Вiн на мить замислився, а потiм додав: "Але, з iншого боку, герцогинi теж".


"Крiм того, " той факт, що вона була немов зачарована", - додав Морiартi. "Я використовував це, щоб викликати пам'ять, але тi, хто захотiв би сказати такi речi, могли б сказати, що я замiсть цього створював пам'ять".


"Гiпноз ще не дуже добре зрозумiлий," сказав Майкрофт. " Навiть тими, хто його практику".


"Так що ж ми збира"мося робити?" - запитав граф.


"Тут, у Лондонi, " певнi ознаки, на якi варто звернути увагу", - сказав ╖м Морiартi. "Я думаю, розумно припустити, що фiнальне шоу, яким би воно не виявилося, вiдбудеться тут. Я збираюся розставити очi i вуха у найбiльш iмовiрних мiсцях.


"Багато очей i вух?" запитав сер Ентонi. " Вам потрiбна допомога в цьому вiдношеннi?


"Я думаю, що зможу органiзувати кiлька дюжин, е-е, агентiв для спостереження за ситуацi"ю", - сказав йому Морiартi. "Хоча ми можемо використовувати ще кiлька обраних, оскiльки " деякi мiсця, на якi у мене нема" легкого доступу".


"Я думав, ви сказали менi, що у вас нема" нiяко╖ "банди"", - поскаржився граф Скаллi. "Ви були дуже твердi у цьому".


"Запевняю вас, у мене нема" послiдовникiв", - сказав Морiартi. "Однак " тi, хто це робить, i впевненiсть в тому, що це робиться заради благо╖ справи - разом з невеликою кiлькiстю золота - може вплинути на них, щоб вони допомогли нам".


"I хто ж будуть цi 'помiчники'?" - запитав герцог.


"Наприклад, хлопець по iменi Твiст, голова Гiльдi╖ жебракуючих," сказав йому Морiартi. " У нього сво╖, якщо можна так висловитися, "агенти" по всьому Лондону.


"Невже зараз?" - перебив граф Скаллi. "Менi нiколи не приходило в голову, що у жебракiв може бути гiльдiя".


"Древнiй i благородний, принаймнi, так свiдчить ╖х статут", - сказав йому Морiартi. "Сходить, я думаю, до середини сiмнадцятого столiття. Чисельнiсть членiв варiю"ться в залежностi вiд соцiальних умов в кра╖нi".


"Чарiвно!' - сказав граф. "Хто б мiг подумати? Гiльдiя. Жебраки. Щось нагаду" "Опери жебракiв", що?"


"Що вони будуть шукати?" - запитав герцог.


Майкрофт Холмс ворухнувся в крiслi. "Будь-яка незвичайна дiяльнiсть", - пробурчав вiн. "Хм", - сказав вiн. "Що-небудь французьке", - додав вiн.


Вони повернулися, щоб подивитися на нього. "Француз?" запитав герцог.


Майкрофт погрозив пальцем Морiартi. "Скажи ╖м", - сказав вiн.


Морiартi подивився на нього. "Вашу повагу до мого всеведению освiжа"", - сказав вiн.


"Ви з мо╖м братом добре пiдходите один одному", - сказав Майкрофт.


"Так ... добре..." Морiартi повернувся до решти. "Ви пам'ята"те, що сказав чоловiк, що супроводжував вбивцю, коли вони ховалися з принцом?"


"Щось про взуття, не так?" запитав граф Скаллi.


"Ноги-ноги", - згадав сер Ентонi. "Що-то в цьому родi".


"Це те, що чула дiвчина, - сказав Морiартi, - але представля"ться вiрогiдним, що насправдi вiн говорив "вiтi, вiтi". Вiн умовляв iншого чоловiка поквапитися. Вiтi, вiтi -швидше, швидше. По-французьки."


"Французький," вiдповiв герцог. " Я повинен був здогадатися. Французький.


Майкрофт Холмс нахилився вперед i кинув щось на стiл. "Пiсля вчорашньо╖ розмови з професором Морiартi, " сказав вiн, - я послав телеграму префекта полiцi╖ в Парижi. Ось копiя цi"╖ телеграми i вiдповiдi, якi надiйшли незадовго до цi"╖ зустрiчi".


Двi папери були скрiпленi шпилькою. На першiй було написано:


ЧИ БУЛИ ЯКI-НЕБУДЬ ЗАСУДЖЕНI ВБИВЦI КIЛЬКОХ ЖЕРТВ, УКЛАДЕНI У В'ЯЗНИЦЮ НА ФРАНЦУЗЬКIЙ ЗЕМЛI За ОСТАННI П'ЯТЬ РОКIВ, ЗНИКЛI БЕЗ ВЕСТИ, ХТО-НЕБУДЬ ЩЕ НА ВОЛI МАЙКРОФТ ФО


Друге, на бланку телеграми поштового вiддiлення, гласило:


У НАС НЕМА╢ ТАКО╥ ОБIЗНАНОСТI ПРО ЛЮДЕЙ, ЯКI ЖИВУТЬ СЬОГОДНI, ЛЕКЛЕРК ПРЕФЕКТ


"Отже, наскiльки ╖м вiдомо, у Францi╖ в даний момент нема" божевiльних, якi вбивають людей", - сказав сер Ентонi пiсля прочитання двох телеграм.


"Це не означа", що його не було", - сказав Майкрофт.


"Саме так", - сказав Морiартi. "Я вважаю, що було б корисно послати в Париж довiреного агента".


"Чому?" - запитав граф. "Можливо, в цьому замiшанi якiсь французи, е-е, люди, але вони, схоже, тут, чи не так?"


"Здавалося б, так, - визнав Морiартi, " але немовля не виходить з утроби сво"╖ матерi повнiстю одягненим i, в даному випадку, з ножем у руцi. Повинно бути, у нього був перiод дозрiвання. Або, якщо подивитися на це з iншого боку, якщо хтось шука" вбивцю - тобто, якщо йому з яко╖сь причини потрiбно знайти вбивцю, вiн шука" серед тих, хто вже вбив. Можна створити вбивцю, якщо у нього буде достатньо часу i по-справжньому злий склад розуму, але ефективнiше знайти його як би в готовому виглядi ".


"Але знайти того, хто " точною копi"ю принца Альберта ..." - почав його свiтлiсть.


"Вiрно", - сказав Морiартi. "Я скорiше думаю, що в даному випадку iснування "мертвого дзвiнка" з убивчими нахилами - це те, що сформулювало схему, якою б вона не виявилася".


"Ви хочете сказати, що якщо б цього вбивцi не iснувало-" почав граф.


"Тодi," перебив Майкрофт Холмс, "цi люди винайшли б яку-небудь iншу огидну стратегiю для досягнення сво╖х цiлей - якими б вони не виявилися".


OceanofPDF.com


[ГОЛОВА ШIСТНАДЦЯТА]


НЕПОДОБСТВО В КОВЕНТ - ГАРДЕНI


Ат не ма" меж i не обмежений


В одному мiсцi для себе; там, де ми знаходимося, - це пекло,


I якщо бути коротким, коли весь свiт розчиня"ться,


I кожне творiння буде очищено,


Пеклом будуть всi мiсця, якi не " ра"м.


- КРIСТОФЕР МАРЛОУ


У П'ЯТНИЦЮ, ДВАДЦЯТЬ ШОСТОГО ВЕРЕСНЯ 1890 року, Князь Темряви провiв вечiр в оперному театрi Ковент-Гарден. В той вечiр йшов спектакль Бойто "Мефiстофель", iталiйський погляд на легенду про Фауста, написаний близько двадцяти п'яти рокiв тому. Мефiстофеля спiвав Веспаччо Гарундо. П'ятдесятишестирiчний бассо, вагою двадцять три стоуна, перебував на пiку сво"╖ довго╖ та успiшно╖ кар'"ри i, як наполегливо вiдзначали кiлька рецензентiв, був на диво спритний для людини його комплекцi╖.


Керiвництво театру було при"мно, коли бездоганно одягнений молодий чоловiк з легким прищуром i помiтною усмiшкою з'явився в касi за годину до вистави, оголосив, що вiн королiвський конюший, i попросив мiсця для принца Альберта Вiктора i невеликий свити. Спiвробiтникам театру було настiйно рекомендовано не пiднiмати шуму, оскiльки принц бажав, щоб не було нiякого шуму. Його королiвська високiсть просто хотiв подивитися оперу, а не бути помiченим, сказав конюший, тому вiн хотiв уникнути музики, махання глядачам i всi"╖ супутньо╖ помпезностi, яка зазвичай супроводжу" королiвське присутнiсть.


Звичайно, чутки дiйсно дiйшли вiд касових зборiв до менеджера кiнотеатру, до акторського складу, до робiтникiв сцени, до бiлетерiв, до глядачiв, коли ╖х проводжали на ╖х мiсця. Як могло бути iнакше? Всi погляди були прикутi до стрункою, високою, елегантною фiгурi з тонкими вусиками i в чорному костюмi, який був не зовсiм унiформою, i всi перешiптувалися, коли вiн зайняв сво" мiсце в королiвськiй ложi в супроводi двох слуг, якi, ймовiрно, були, як вирiшили шептуни, просто баронами або графами.


Там не було нiкого, хто знав би, що Альберт Вiктор пропав бiльше тижня тому, що його пiдозрювали в кiлькох жахливих злочинах, що нiхто в королiвськiй родинi поняття не мав, де вiн знаходиться. Там не було нiкого, хто мiг би запитати молодо╖ людини в ложi, чи вiн справдi принц i, якщо так, то де вiн був.


Свiтло в залi згасло, вiдволiкаючи погляди глядачiв вiд королiвсько╖ ложi, електричнi дуговi прожектори горiли i шипiли, а невидимi труби бекали, коли вiдкрилася завiса, вiдкрива" пухнастi хмари i пухких херувимiв. Мефiстофель увiйшов у сво"му червоному костюмi i чорнiй накидцi, схожий на гiгантський перезрiлий помiдор з чорним нагрудником, i поскаржився Богу, який був десь у цих хмарах, на жалюгiдне поведiнку людей, якi впали так низько, що спокушати ╖х вже не приносило нiякого задоволення.


По ходу першого акту "Фауст" у виконаннi енергiйного молодого тенора по iменi Девiд Спиготт i "Маргарет" у виконаннi тридцатичетырехлетней Матильди ван Тромф, чи" струнке тiло, за словами оглядача з The Times, володiло напрочуд багатим i полнозвучным сопрано, при"дналися до Мефистофелю, оспiвуючи рай i пекло, красу i iстину, бажання i вiдчай, в той час як, що досить вдало, Князь Темряви сидiв мовчазний i пильний, в королiвськiй ложi в дальньому лiвому кутку першого балкону.


Ближче до кiнця другого акту констебль Бертран Хiггiнс зупинився бiля службового входу, щоб випити чашечку чаю i трохи побалакати з Биксом, придверний сцени, який був на шляху до того, щоб стати тестем Хiггiнса, коли його дочка Ненсi, яка вже сказала: "Звичайно, я вийду за тебе замiж, Джок", вирiшила, коли саме вона дозволить цiй подi╖ статися. Спочатку вона хотiла, як сказала матерi, закiнчити посiв дикого вiвса.


"Не можу затримуватися", - сказав Биксу констебль Хiггiнс. "Сержант влаштову" командне подання в телефоннiй будцi на Тевiсток-стрiт. Тримати нас в напрузi - ось для чого вiн потрiбен ".


"До речi, про командному виступi," сказав Бiкс. - сьогоднi ввечерi у нас в ложi королiвська особа.


"Ку", сказав Хiггiнс, " i хто б це мiг бути, якщо можна запитати?


Щось у вiдповiдi Бiкса задзвенiло слабким дзвiночком в головi констебля Хiггiнса, i вiн заплющив очi, щоб вiдновити спогад. Це було одне з постiйних розпоряджень, отриманих кiлька днiв тому. Хтось iз наближених ╥╖ Величностi звернувся до столично╖ полiцi╖ з проханням, щоб про мiсцезнаходження принца Альберта Вiктора час вiд часу повiдомляли в палац, якщо комусь стане вiдомо про це мiсце перебування. Можливо, не зовсiм в такому формулюваннi, але саме так воно i було.


Отже, коли те-то i те-то було обговорено i випита чашка чаю, констебль Хiггiнс вийшов на вулицю, щоб сказати дещо сво"му сержантовi.


* * *


Маргарет померла i була прийнята на Небесах в кiнцi Третього акту, а Матильда ван Тромф пiшла в свою гримерку, щоб дати голосу вiдпочити, скинути туфлi, зняти перуку, випити чашку немiцного чаю з медом i пiвгодини полежати в шезлонгу в очiкуваннi дзвiнка на завiсу.


Коли почався четвертий акт, зграйка прекрасних юних дiв танцювала на сценi, щоб потiшити Фауста, який чекав виходу Олени Троянсько╖. Де-то пiд час танцiв Принц Темряви покинув королiвську ложу i попрямував по довгому коридору, що з'"дну" ложi з закулiсно╖ зоною.


Сiд Скаффин, режисер-постановник, бачив, як принц з'явився за лаштунками, i навiть вказав дорогу в гримерку мадемуазель ван Тромф. " Вгору по он того сходового прольоту i направо, ваша величнiсть, друга дверi - бережiть голову. Якщо член королiвсько╖ сiм'╖ хотiв трохи поговорити за лаштунками з примадонною, хто ми такi, простi смертнi, щоб втручатися?


* * *


Сержант Коттсуэлл чекав бiля телефонно╖ будки, коли констебль Хiггiнс завернув за рiг на Тевiсток-стрiт. Сержант притопывал ногами i вимовляв слова одними губами, i посмiшка на його обличчi була натягнутою, але не висловлювала задоволення. Хiггiнс був впевнений, що цi слова стосуються його i, якщо ╖х вимовити вголос через кiлька хвилин, констебль Хiггiнс не хотiв би ╖х почути. Констебль не повинен змушувати свого сержанта чекати. Констебль повинен сво"часно здiйснювати свiй обхiд i прибувати в призначене мiсце у призначений час, а не миттю ранiше або часток митi пiзнiше.


Констеблевi Хиггинсу слiд було б сво"часно дати сержантовi Коттсуэллу ще дещо для розгляду. По можливостi, дуже сво"часно.


"Вибачте, що я трохи запiзнився, сержант," почав Хiггiнс, - але я подумав, вам слiд знати, що Його Королiвська високiсть сьогоднi ввечерi в Оперному театрi.


Коттсуэлл насупився. "Про який королiвському высочестве ми говоримо?" запитав вiн. "Чому Ярд не був проiнформований про те, що вiн плану" бути присутнiм?" Палацова варта напевно надiслала iнформацiю, якщо б знала. У коридорах столичних полiцейських дiльниць особи, приписанi до Спецiального вiддiлення по домашнiм господарствам, були вiдомi як "Палацова варта", хоча в ╖х обов'язки жодним чином не входила охорона якого-небудь з королiвських палацiв, а лише пильне спостереження за королiвською родиною пiд час перебування на публiцi.


"Альберт Вiктор," представився Хiггiнс. "Схоже, вiн нiкому не говорив про свiй при╖зд, поки сам не при╖хав, - додав вiн, - але бiльше тижня тому, якщо я правильно пам'ятаю, надiйшла iнформацiя про те, що ми повиннi стежити за парафiями i вiдходами Його Королiвсько╖ Високостi, якщо вiн випадково опиниться в нашiй компетенцi╖".


" Це сфера компетенцi╖, чи не так? Пробурмотiв сержант Коттсуэлл. " Ви самi бачили Його королiвська високiсть?


"Нi, сер", - вiдповiв йому Хiггiнс.


"Вам слiд було б зробити ковток", - сказав Коттсуэлл.


"Ну що ж, сержант," сказав Хiггiнс, щосили намагаючись здаватися скривдженим, " я повинен був прийти i зустрiтися з вами тут, чи не так?


Коттсуэлл глибоко зiтхнув i майже беззвучно зi свистом випустив повiтря через стиснутi губи. "Ну, я думаю, в цьому нема" нiчого особливого, але я повинен повернутися з тобою i поглянути на його Королiвську Велич". У Коттсуэлла були смутнi республiканськi нахили, якi нiколи не виходили далеко за рамки використання м'яких епiтетiв для опису членiв королiвсько╖ сiм'╖ i час вiд часу загроз викорчувати свою власну сiм'ю i пере╖хати iз валiзами в Балтiмор, де у нього був двоюрiдний брат, який займа"ться багажним бiзнесом.


Хiггiнс кивнув i стримав зiтхання полегшення. " Якщо ви так дума"те, сержант Коттсуэлл, тодi, можливо, нам краще пiти. Сюди, сержант.


Сила звички призвела Хiггiнса до службового виходу, сержант Коттсуэлл пiшов за ним. Бiкс вiтав ╖х посмiшкою i чайником. "Чашечку чаю?" запропонував вiн.


"Ми прийшли," сказав йому сержант Коттсуэлл, "подивитися на його високiсть, який, як я розумiю, знаходиться в цьому театрi". Вiн взяв простягнуту йому кухоль з ча"м. "Ви розумi"те, це свого роду офiцiйний перегляд на прохання нашого начальства". Вiн нi в якому разi не збирався допускати можливостi того, що у нього був якийсь iнтерес щодо членiв королiвсько╖ родини, або дворянства, або кого-небудь ще, крiм iнших працьовитих йоменов i йео-жiнок.


"За сценою " коридор, який веде прямо за королiвську ложу", - запропонував констебль Хiггiнс. "Ми можемо просто пройти туди навшпиньки, i сержант зможе побачити, з ким йому потрiбно зустрiтися".


"У цьому нема" необхiдностi", - сказав ╖м Бiкс. "Його Королiвська високiсть в даний момент за лаштунками. Його Високiсть, гм, вiдвiду" Мамзель ван Тромф в ╖╖ гримерцi".


" Мамзель ван Тромф?


"Дiва".


" Головна спiвачка, - пояснив Хiггiнс. " Так сказати, зiрка.


Сержант Коттсуэлл пiдняв голову вiд сво"╖ гуртки. " Ну, справдi! - сказав вiн. " Королiвська особа спiлку"ться з жiнкою з театру. Я нiколи! Вiн примудрився виглядати одночасно враженим i вдоволеним, як нiби йому було при"мно виявити, що його найгiршi пiдозри виправдалися.


"I опера ще не закiнчилася", - сказав констебль Хiггiнс, прислухаючись до приглушених звукiв оркестру.


Мiстер Бiкс замислено схилив голову набiк. "Люди театру не такi, як ми з вами", - сказав вiн. "У них свiй спосiб робити речi. Що стосу"ться членiв королiвсько╖ сiм'╖- " Вiн пирхнув. " Я мiг би розповiсти тобi дещо. Хоча я не сумнiваюся, що ти сам чув це при тво╖й роботi.


"У Францi╖, може бути, i так," сказав йому Коттсуэлл, - але не тут, у Лондонi".


Бiкс глянув на великий настiнний годинник, який показував час приходу i вiдходу за лаштунками. "Дванадцять хвилин до фiнального завiси", - прикинув вiн. "Може бути, п'ятнадцять. По-мо"му, сьогоднi вони працюють трохи мляво. Мамзель ван Тромф спуститься на вихiд вiдразу пiсля фiнального завiси. Нi одна театральна дама не пропустить виклик на завiсу, незалежно вiд того, кого вона розважа" у сво╖й гримерцi. Звичайно, не головну виконавицю. Вiн задумався. "I нiколи не сопрано. I не джентльмен з театру, якщо вже на те пiшло.


"Я не можу чекати п'ятнадцять хвилин", - сказав сержант Коттсуэлл. "Я повинен бути на шляху назад у вiддiлок. Я повинен бути там вже зараз".


" Що ж. Бiкс задумався. "Якщо ти захочеш заглянути до мамзель ван Тромф i його високостi i перервати ╖х, гм, обговорення художнiх 'як-там-тебе, вибирай, мiй хлопчик.


"Я не ваш хлопець", - зауважив Коттсуэлл.


"Ну що ж..."


Коттсуэлл поставив кухоль i ляснув себе по колiну. " Клянуся Богом, я зроблю це! У мене наказ зустрiтися з Його Високiстю, i я побачуся саме з Його Високiстю. Вiн пiднявся на ноги i випнув щелепу. - I якщо менi трапиться застати його високiсть пiд час прямого побиття, як кажуть...


"Ти втратиш свою пенсiю", - припустив Бiкс.


" Може бути, i так. У мене " свiй борг. Сержант Коттсуэлл поправив куртку, перевiрив гудзики, розгладив комiр, провiв пальцем по носi, мiцно затис пiд пахвою шолом i попрямував до залiзницi сходах, що ведуть у роздягальнi.


"Це друга дверi праворуч," крикнув Бiкс. " Не забудь спочатку постукати!


"Може бути, ви хочете, щоб я пiдiйшов до дверей на колiнах, як i личить скромному полiцейському," пробурмотiв Коттсуэлл досить голосно, щоб його почули. " Звичайно, я постукаю. Я не входжу в кiмнату ледi, не постукавши попередньо.


"Ну, звiдки менi було знати?" Вiдповiв Бiкс. "Зрештою, ти полiцейський".


"Зараз, зараз," прошепотiв Хiггiнс, роблячи заспокiйливий жест долонею.


Коттсуэлл постукав б, вiн планував постукати, вiн був готовий постукати, але як тiльки вiн пiдiйшов до дверей i зупинився, щоб пiдняти руку для стуку, пролунав пронизливий крик, який був так само митт"во пригнiчений, як якщо б хтось затулив йому рукою кричущий рот.


Всi думки про те, чия це кiмната або хто може бути всерединi, зникли, коли вiн повернув ручку i проревiв: "Добре, тодi що все це значить?"


Дверi не пiддавалися.


"Я полiцейський, мем. З вами все в порядку?" покликав вiн. Зробивши крок назад, вiн вийшов, зачинивши дверi каблуком свого товстого полiцейського черевика. Дверi вiдчинилися.


Стрункий, елегантно вигляда" чоловiк у чомусь, що могло зiйти за форму, вискочив з кiмнати, вдарив сержанта Коттсуэлла рукою в груди i колiном в живiт. Коттсуэлла вiдкинуло назад, до залiзних поручнiв, i вiн вiдскочив вiд них, вдаривши нападника в нiс власною головою. Iз носа потекла кров, митт"во просочивши чепурнi вуса пiд нею, i чоловiк закричав: "Merde!" i перестрибнув через поручнi на поверх нижче. Коттсуэлла жбурнуло на спину.


Ще через п'ять секунд чоловiк промчав повз Бiкса i констебля Хiггiнса, двох робiтникiв сцени i трьох сопрано з хору, вискочив крiзь дверi на сцену i понiсся геть. До того часу, як Хiггiнс пройшов через дверi, вiн змiг розгледiти задню частину чорного екiпажу, выезжавшего з-за рогу, i протягом наступних кiлькох митт"востей чув вiддаля"ться вдалинi тупiт скачуть коней.


Коттсуэлл пiднявся на ноги i ввiйшов у кiмнату. Mlle. ван Тромф лежала на пiдлозi, притулившись спиною до дивана бiля право╖ стiни. Обома руками вона стискала власне горло. Мiж пальцями сочилася кров.


"Ну ось, мамзель", - сказав вiн, опускаючись на колiна. "Наскiльки все погано?"


Вона вiдкрила рот i видала легкий каркающий звук. З куточка ╖╖ губ потекла кров. Вона знову закрила його.


Коттсуэлл дико озирнувся i помiтив на туалетному столику забруднене косметикою рушник. Вiн потягнувся за ним i стягнув вниз. "Ну ж," сказав вiн, вiдриваючи ╖╖ руки вiд рани, " дозволь менi обернути це навколо тво"╖ ши╖, це зупинить кров. Ти не можеш дозволити собi втратити занадто багато кровi.


В ╖╖ очах на мить майнула панiка, поки вона не зрозумiла, що вiн намага"ться зробити. Потiм вона послабила хватку на ранi настiльки, щоб вiн змiг обернути рушник.


"Збереження якомога бiльшо╖ кiлькостi кровi у вашому тiлi - ключ до того, щоб видертися з цього. Ми бачимо багато ран, подiбних до цi"╖, суботнiм вечором в Чипсайду. З тобою все буде в порядку, якщо ми зможемо зберегти в тобi кров. Я не буду питати тебе, що саме сталося, тому що тобi не варто зараз говорити.


Вiн встав. "Я покличу на допомогу!" Вiн вибiг з кiмнати i побiг вниз по сходах. "Мамзель поранена", - крикнув вiн. "Нам потрiбен лiкар. Зараз же!"


Бiкс пробiг за коротким коридором до сцени i схопив режисера, який стояв позаду найближчого мучителя, втупившись на величезнi кишеньковi годинники в сво╖й руцi. Пiсля декiлькох вимовлених пошепки слiв i виразного кивка Бiкса режисер подав сигнал опустити завiсу. Дует "Ах! Amore! "мiстерiя челестi" тiльки що почався, i режисеровi знадобилося три впевнених повтору наказу, щоб завiсу почав опускатися. Фауст i Хелен перестали спiвати, виглядаючи збитими з пантелику i роздратованими. Оркестр поринув у тишу.


Режисер вийшов на сцену i жестом попросив публiку замовкнути. "Прошу вибачення, що перериваю", - крикнув вiн. "У нас стався невеликий нещасний випадок за лаштунками. Турбуватися не про що. Ми скоро продовжимо. В будинку " лiкар?"


OceanofPDF.com


[РОЗДIЛ СIМНАДЦЯТИЙ]


ЗАМОК ХОЛИРУДД


По правдi кажучи, це сама заразительная гра:


ПРИХОВУВАННЯ СКЕЛЕТА буде його назвою.


ДЖОРДЖ МЕРЕДIТ


В 1738 роцi ДВАНАДЦЯТИЙ БАРОН Уиттл-енд-Палмси помер, не залишивши спадко"мця, i родовi землi, але не титул, перейшли до шотландського троюрiдному братовi по материнськiй лiнi╖. Бiльша частина володiнь барона перебувала в Шотландi╖, але замок Холирудд, давно покинута купа камiння, перебував у Раддшире, на пiвночi Англi╖, разом з кiлькома сiльськогосподарськими угiддями, на яких вирощували в основному кропиву i кiлька десяткiв овець. Кузен Ангус не хотiв мати нiчого спiльного з землями сассенахов, тому вiн перегнав овець на пiвнiч, а решту продав - усе, крiм замку, який навiть у англiйцiв не вистачило розуму купити.


Через Сто п'ятдесят рокiв людина, що називав себе графом Мерсi, титул, який Дебретт вважав вимерлим, зробив пропозицiю купити замок Холирудд у правнука Ангуса Ангуса. Молодший Ангус поспiшно вирушив на пiвдень, щоб вiдвiдати давно покинуте майно сво"╖ родини i подивитися, чи був покiйний граф божевiльним або ж вiн натрапив на якусь незамеченную цiннiсть в покинутих кам'яних стiнах. Вiн не знайшов нiчого, крiм продувають протягами залiв, сiрого пилу, павутини i крошащегося каменю, але все одно майже вирiшив не продавати нерухомiсть. Граф, повинно бути, як-то користувався замком, i той факт, що Ангус не мiг з'ясувати, що це було, його дуже дратував. Врештi-решт вiн вирiшив продати замок, коли почув, що граф догляда" iнший замок, що знаходиться, у всякому разi, в гiршому станi, на узбережжя Девону. Якщо граф хотiв жити в замку, то нехай це буде замок Холирудд.


Два роки потому Альбрет Деканар, що називав себе графом Мерсi, озирнувся навколо i залишився задоволений. Вiн сидiв у тому, що йому подобалося називати сво╖м тронним залом, хоча в даний час в ньому стояли тiльки сервант, занадто масивний, щоб його можна було зрушити з мiсця, величезний камiн з парою камiнних щипцiв у формi великих горбистих собак i древнiй табурет на чотирьох нiжках, i поки що не було нiчого, що нагадувало трон. Через вiкно вiн мiг бачити, як робiтники стукають молотками по дерев'яним опалубкам i зашпаровують затiрки шматки того, що, як вiн припустив, було бетоном. Йому дiйсно варто було б побiльше дiзнатися про та"мне арго цих мiцних йоменов, щоб вiн мiг карати i винагороджувати ╖х, використовуючи належнi термiни.


Будiвництво небагато, але тiльки трохи, вiдставало вiд графiка. Через мiсяць рiв буде закiнчений, i Каткарил Рилл буде вiдведено для його заповнення, i ця група робочих зможе повернутися додому. Безлiч майстерних ремiсникiв i художникiв все ще працювали всерединi величезного будинку, укладаючи плитку, вирiзаючи дерев'янi балки i завершуючи фрески. Але досвiдченi ремiсники, здавалося, не вiдчували течi╖ часу. Гобелени з фабрики у Фландрi╖ повиннi були почати прибувати протягом мiсяця, але вiн повiрить у це, коли побачить ╖х розгорнутими.


Через мiсяць. Через мiсяць, якщо нiчого не пiде шкереберть i Великий План залишиться на попередньому курсi, весь свiт може змiнитися, рiзко змiститися убiк i рушити в новому напрямку, як корабель з новим рульовим. Через мiсяць у тих, хто забув його i його родовiд, буде привiд згадати. Палата громад i, можливо, навiть пери будуть ломитися в його дверi - масивнi дубовi дверi, якi тiльки що встановили замiсть первинних дверей замку, вiдсутнiх з сiмнадцятого столiття, коли замок був розграбований i покинуть Круглоголовими, або Квадратноголовыми, або групою проходять повз жонглерiв. Рахунки були рiзними.


Або, що бiльш iмовiрно, вони постукали б у дверi Вестерли-хауса, його особняка в Лондонi, в якому було шiстнадцять спалень, двi кухнi i бальний зал, досить великий, щоб вмiстити повний оркестр в одному кутку, поки танцювали кiлька сотень людей.


Мейсгот, сенешаль його свiтлостi, пiдiйшов i вклонився. " Мiлорд, - сказав вiн, - прибув Просперо з новинами з Лондона.


" Хорошi новини чи поганi?


"Я не насмiлювався вже питати", - сказав йому Мейсгот. "Якщо дозволите, я впущу його". Альбрет кивнув на знак згоди, Мейсгот знову вклонився i вислизнув з кiмнати, зачинивши за собою дверi.


Саме в такi моменти Альбрет вiдчував себе вище сво╖х мiзерних п'яти футiв трьох дюймiв, старше сво╖х тридцяти двох рокiв, наповнений мудрiстю й силою предкiв, чия кров текла в його жилах. Вiн сидiв на величезному дубовому стiльцi, який, хоча i не мiг навiть в його уявi вважатися троном, сам по собi був трьохсотрiчнi i пiдтримував зад багатьох принцiв i королiв, i чекав наступно╖ строфи iз саги про його долю.


Мейсгот вiдкрив дверi. "Просперо, ваша свiтлiсть," оголосив вiн.


Здоровенний, схожий на щура чоловiк, який увiйшов у дверi, вклонився i заметушився, вклонився i заметушився, поки не добрався до дубового крiсла. "Ваша милiсть," промовив вiн скрипучим голосом.


"Нам слiд бути бiльш розбiрливими при виборi наших вiйськових iмен", подумав Альбрет. Iмена з Шекспiра, так. Iмена, навмання взятi з керма, - нема". Можливо, за це спасибi Уиверу або Ендрю Агечику. Ця людина не Просперо. Вiн вiдкинувся на спинку стiльця i спрямував погляд кудись праворуч вiд чоловiка. "Якi у вас новини?" - запитав вiн.


"Вечiр в оперi пройшов добре, ваше превосходительство. Стався несподiваний перерву, але Макбет вважа", що це могло посилити бажаний ефект".


Пильний погляд Олбрета перемiстився i зупинився на носi чоловiки. "Чому несподiвано?" - м'яко запитав вiн.


"Полiцейський перервав Генрi якраз перед тим, як вiн досяг, так би мовити, кульмiнацi╖. Генрi успiшно втiк ".


" Що там робив полiцейський? - запитав я.


Просперо примудрився прийняти ображений вигляд. "Ну, я не знаю, чи не так?" - запитав вiн. Додавши: "Ваша свiтлiсть", - пiсля невелико╖ паузи.


" Але Генрi сво"часно пiшов?


Просперо на секунду замислився, перш нiж зважитися вiдповiсти "Так".


" I пiдтримував цю iлюзiю?


"Вiн це зробив. Вони називали його "Ваша високiсть" i все таке. Це було до сварки. Коли вiн виходив, вони кричали: 'Стiй!', 'Гей!" i тому подiбне".


- А що щодо тi"╖ жiнки? - запитав я.


"Вiн перерiзав ╖й горло, але у нього не було часу робити якi-небудь iншi надрiзи тут i там, якщо ви розумi"те, що я маю на увазi - i вона вижила".


"Вона вижила?"


" Абсолютно вiрно, але якийсь час вона не буде спiвати.


Граф Мерсi задумався. Вiн згорбився на сво"му табуретi, сунув великий палець пiд нiс i втупився кудись вдалину. Ця частина розмови йому не сподобалася. Зовсiм нi. Однак Макбет сказав, що це необхiдно, i Макбет взяв на себе вiдповiдальнiсть. Не можна приготувати омлет, не розбивши я"ць. Вiн усвiдомив, що омлети йому не дуже подобаються.


Вiн випростався на стiльцi i розправив плечi. "Що повинно бути зроблено, то повинно бути зроблено. Можливо, - вирiшив вiн, " це пiде на користь. Коли ╖╖ будуть допитувати, за умови, що вона зможе говорити, ╖й доведеться розповiсти жахливу iсторiю.


"Вона може писати записки, якщо вже на те пiшло," помiтив Просперо.


" А Генрi? Як вiн?


"Я б сказав, трохи розчарований. Вiн говорив про те, що не завершив дизайн ".


"Який дизайн?"


" Вiн не сказав. Ти поговори з ним, якщо хочеш знати, про що саме вiн говорить. Я б вважав за краще не робити цього, якщо вже на те пiшло. "Граф люто дивився на нього, поки той не додав: "Ваша свiтлiсть", - i знову занурився в похмуре мовчання.


"Вiн пiд контролем? У "Макбета" нема" проблем з ним?"


"У Макбета нi з ким i нiколи не буде непри"мностей", - сказав Щур Просперо. " Я не знаю, де ви його знайшли, ваша свiтлiсть, але цей джентльмен зна", як подбати про себе. I про всiх iнших, якщо вже на те пiшло.


Вiн знайшов мене, зловив себе на думцi колишнiй Альбрет Деканар. Якби не Огюст Лефавр, вiдтепер вiдомий як "Макбет", не було б нi графства, нi замку, нi грандiозного плану. Макбет привiв все це в рух. Макбет смикав за ниточки. Макбет знайшов безумця, вiдомого як Генрi, чия зовнiшнiсть i схильностi були в центрi грандiозного плану. Альбрет сам вирiс, знаючи, хто вiн такий - його мати вдалбливала це в нього з пелюшок, - але нi вiн, нi його мати, нi хто-небудь з його родичiв чоловiчо╖ або жiночо╖ статi, крiм троюрiдних братiв i сестер на вiдстанi одного або двох крокiв, не мали анi найменшого уявлення про те, що з цим робити, крiм як погрожувати кулаками слiпому провидiнню i проклинати долю. Все багатство, яке його прадiд накопичив, продаючи консервовану копчену яловичину армiй Наполеона i контрабандний коньяк британцям, не могло купити йому трон.


Але у Макбета були зв'язки, i у нього було непримиренне бажання повалити британську монархiю. Нинiшню британську монархiю. Тому, коли вiн знайшов Альбрета i виявив, що той " прямим нащадком Едуарда Плантагенета, сiмнадцятого графа Уорiка i законного спадко"мця англiйського престолу, якщо не брати до уваги четырехсотлетнюю iсторiю, вiн вирiшив пiдтримати ця вимога - вимога, про яку Альбрет поняття не мав, що вiн дiйсно може наполягати, поки Макбет не показав йому, як це зробити.


"Макбет говорить, що, на його думку, тобi пора при╖хати в Лондон", - сказав Просперо. "Резиденцiя на Тоттинг-сквер укомплектована персоналом i готова прийняти тебе, i слух вже поширився".


"Що?" Альбрет покосився на чоловiка. "Вестерли-Хаус готовий? Боже Милостивий, чувак, чому ти не сказав цього ранiше?"


"Ну, я тiльки що це зробив не так?" - запитав ображений рет. "Я вже пiдбирався до цього, а потiм я все-таки добрався до цього, i ось ви тут" ... Ваша свiтлiсть."


Альбрет пiдхопився зi стiльця i почав ходити взад-вперед по кiмнатi. "Отже, час настав," пробурмотiв вiн, " але чи готовий я по - справжньому готовий?


"Прошу вибачення?" запитав Просперо.


Альбрет проiгнорував зауваження. "Може який-небудь чоловiк сказати, що вiн дiйсно готовий?" вiн звернувся до дубовим дверей перед ним. "Ти повинен скористатися моментом, коли це станеться саме собою". Вiн зробив хапа" жест правою рукою, який змусив Просперо зробити два рiзких кроку назад i забратися з його шляху. Потiм вiн пiдняв руку i сказав: "Те, що кричить: "Так ти повинен вчинити, якщо в тебе це "", - i те, чого бо╖шся ти швидше зробити, нiж бажа"ш, ма" бути скасоване". Вiн пiдкреслив цi слова, стукнувши кулаком по дубовому буфету проходячи повз.


"Хто це?" запитав Просперо.


Альбрет зупинився, щоб перевести дух. "Макбет", - пояснив вiн.


"Що щодо нього?"


" Не наш друг. П'"са. "Макбет". Шотландська п'"са. Автор бард. Це його слова.


" О. Значить, це так?... Ваша свiтлiсть.


Альбрет погрозив йому пальцем. " Ти повинен з усi"ю можливою поспiшнiстю вiдправитися в Лондон, - сказав вiн, - i скажи Макбету, що я негайно пiду за тобою!


"Як скажете, ваша свiтлiсть," погодився Просперо, задкуючи до дверей. " Як скажете.


OceanofPDF.com


[ГОЛОВА ВIСIМНАДЦЯТА]


ЗВ'ЯЗОК З ФРАНЦI╢Ю


Природа в сво╖й байдужостi не робить рiзницi мiж добром i злом.


- АНАТОЛЬ ФРАНС


- ТОДI IДИ, - ПРОМОВИЛА СЕСIЛI, тикаючи величезною шпилькою у волосся, щоб пригладити кiлька пасом, якi якимось чином вибилися з копицi довгих каштанового волосся, що складали ╖╖ повсякденне зачiску. В останнiй раз повернувши шпильку, вона пiдняла голову i продовжила: "Я не буду стояти в тебе на шляху".


Барнетт помовчав, тримаючи в кожнiй руцi по парi шкарпеток, i задумався. " Якщо ти хочеш, щоб я залишився, - почав вiн.


"Нi, нема"", - наполягала Сесiлiя. "Ти вже вирiшила. Якщо ти потрiбна професору в Парижi, тодi ти повинна по╖хати в Париж".


- Ми вже вирiшили, нагадав вiн ╖й.


"Вiрно," погодилася вона.


" Ти ж зна"ш, я б не...


"Нi, нi, правда," перебила Сесiлiя. Вона зiтхнула. " Вибачте. Ви правi. Професор Морiартi прав. Ви повиннi пiти. I оскiльки це останн" неподобство ... Повинно бути якесь краще, бiльш сильне слово. Ця бiдна жiнка - вона одужа"?"


"Вони так думають, але, можливо, вона бiльше нiколи не зможе говорити, не кажучи вже про те, щоб спiвати".


Сесiлiя здригнулася. "Ти повинна ви╖хати. Це повинно закiнчитися, i якщо твоя по╖здка в Париж наблизить цей день ти повинна ви╖хати. Заради королеви i кра╖ни, i все таке. Але я не зобов'язаний радiти цьому ".


"Ти мiг би пiти зi мною", - запропонував Барнетт в третiй або четвертий раз.


"Навпаки, я повинна залишитися", - сказала Сесiлiя. "Врештi-решт, у мене тут сво╖ завдання. Дiвчина Памела Dilwaddy повинен навчитися з'являтися на публiцi i не виглядати ... те, що вона ". Те, що вона була. I вона повинна бути виконана швидко, якщо це буде якась користь. Так говорить професор Морiартi, i, враховуючи ситуацiю, вiн явно прав. Для королеви i кра╖ни ". Вона критично подивилася на те, як Барнетт запихав одяг в шкiряну дорожню сумку. "Ось, дозволь менi це зробити".


"А, Памела", - сказав Барнетт, вiдступаючи вбiк, щоб дозволити сво╖й дружинi продовжити пакувати речi. "Як у вас з нею справи? Я не бачив ╖╖, але один раз за тi, скiльки там, десять днiв, що ти, е-е, навчав ╖╖.


"I ти не будеш," сказала йому Сесiлiя, "поки вона не буде готова".


"Скiльки часу тобi знадобиться, щоб перетворити ╖╖ в ледi?" Запитав Барнетт.


Сесiлiя розсмiялася. "Ледi, нема". Хоча дайте менi рiк ... але я можу навчити ╖╖ бути стерпним поко╖вки за кiлька тижнiв". Вона дiстала з шухляди комода накрохмалену, складену вдвiчi бiлу сорочку i критично порiвняла ╖╖ з друго╖ накрохмаленiй, складено╖ вдвiчi бiлою сорочкою.


"Невже?"


" Думаю, так. За умови, що ╖й не доведеться вiдкривати рот, вимовляючи тiльки 'мем" i "прошу вибачення". Дiвчинка на подив швидко вчиться, але позбавити ╖╖ вiд цього жахливого акценту ...


"Просто встати i зробити реверанс у фартусi i мафiозно╖ шапочцi? Це все?"


"Саме так", - погодилася Сесiлiя. "Щоб перетворити ╖╖ в по-справжньому корисну камеристку, потрiбно трохи бiльше часу - можливо, навiть трохи бiльше, нiж перетворити ╖╖ в ледi. Врештi-решт, бути 'ледi' - це в значнiй мiрi питання вибору правильних батькiв ". Вона поклала одну з сорочок у дорожню сумку, а iншу прибрала в ящик.


"Потiм суспiльство надавало людинi форму, незалежно вiд його власних схильностей", - продовжила вона свою тему. "Насправдi людина не навча"ться того, щоб стати ледi, вiн знаходить форму ледi пiд постiйним зовнiшнiм тиском".


"'╢ доля, яка визнача" нашi цiлi", " припустив Барнетт.


"Дiйсно," погодилася Сесiлiя, - i нашi манери, i наша постава, i наша мова, i одяг, який ми носимо, i наша дружба, i навiть книги, якi ми чита"мо, мiсця, якi ми вiдвiду"мо, i ╖жа, яку ми ╖мо. I, зрештою, оскiльки ми юнi ледi, нашi кавалери i нашi чоловiки.


"Схоже, на вас це не сильно вплинуло", - зауважив Барнетт.


"Мене виховували не для того, щоб я була ледi, - сказала вона йому, - i не для того, щоб наслiдувати ╖м. Я була вихована як дочка еклектичного професора фiлологi╖, який вважав, що мiй розум важливiше, нiж мiй пiдлогу або мiй соцiальний клас ".


Барнетт посмiхнувся. "Якась небезпечна iдея".


"Насправдi," серйозно вiдповiла Сесiлiя.


" Значить, жiнка ста" ледi в результатi процесу осмосу, чи не так?


"Я б сказав, так. Крiм того, якщо хтось або його батьки не впевненi в тому, скiльки знань просочилося в них, завжди " швейцарськi 'школи для закiнчують". Пiсля року чи двох занять на одному з них можна було б сказати, що з молодою ледi все остаточно скiнчено ".


" А поко╖вка ледi?


"Зазвичай почина" свою кар'"ру в якостi скромною прислуги i, пропрацювавши кiлька рокiв на службi, може дослужитися до звання поко╖вки верхнього поверху. Якщо вона кмiтливiсть i щаслива i вiдповiда" потребам господинi дому або однi"╖ з дочок, i вiдкрива"ться вакансiя, вона може досягти високого статусу поко╖вки. Але, як я вже сказав, я можу навчити Памелу стояти, робити реверанс i тому подiбного за тиждень, якщо вона швидко навчиться. Вона дiйсно зда"ться досить кмiтливою, якщо дозволя" собi бути такою ".


Барнетт спостерiгав, як Сесiлiя пiднесла до свiтла ще двi однаковi бiлi сорочки, вибрала одну для його валiзи, а другу поклала назад у ящик бюро. " Цього буде достатньо?


"Так i повинно бути, чи не так? Iдея поляга" в тому, щоб мати можливiсть вiдвести ╖╖ в мiсця i ситуацi╖, де можуть бути виявленi негiдники - якщо це досить грубе слово для цих негiдникiв - i подивитися, чи зможе вона кого-небудь дiзнатися. Все, що нам потрiбно буде зробити, це знайти даму, за якою вона, мабуть, могла б доглядати, i я вважаю, що новi друзi професора зможуть це зробити.


"А!" - сказав Барнетт. "А професор не говорив, у яких мiсцях або ситуацiях вiн очiку" знайти лиходiя?"


"Я вважаю, саме за цим ти ╖деш в Париж", - сказала йому дружина.


Вiн кивнув. "Думаю, що так", - сказав вiн.


Вона вибрала два краватки з вiшалки, вiдмовившись вiд третього, i склала ╖х через поперечину в сумку, яка була там спецiально для того, щоб складати краватки.


"Менi подоба"ться червона", - сказав вiн.


"Нi, не хочеш", - сказала вона. "Нi в одному з костюмiв, якi ти береш".


"Я не знаю?"


"Нi". Твердо.


"Ах! Очевидно, я помилився. Добре, що ви вказали менi на цi речi ".


"Для чого," запитала вона, мило посмiхаючись, " потрiбна дружина?"


Коли вiн був повнiстю упакований, до задоволенню Сесiлi, вiн мiцно поцiлував ╖╖ i вiдступив назад. " Менi треба йти, - сказав вiн. " Встигай на по╖зд.


Раптово вона схопила його за рукав i притягнула до себе. " Бережи себе, - сказала вона. " Будь ласка. Будь обережний.


"Я буду дуже обережним", - запевнив вiн ╖╖. "Крiм того, за мною догляне маммер. Вiн провiв кiлька рокiв у Парижi i Марселi, перш нiж прийшов працювати до професору. Його французький краще мого.


"Мiй французький краще твого, - сказала вона йому, - i я нiколи там не жила".


"Це так", - визнав вiн.


"Зроби все можливе, щоб не потрапити в бiду, моя люба", - сказала вона.


" Я так i зроблю, даю тобi слово. Крiм того, ти зна"ш, що я закiнчений боягуз.


"Я знаю, хто ти", - сказала вона. "Будь ласка, бережи себе".


Вiн мiцно обiйняв ╖╖. "Як може чоловiк," пробурмотiв вiн в ╖╖ волосся, " до якого ти можеш повернутися, ризикувати втратити хоч одну мить майбутнього?


Вона щось приглушено сказала йому комiр сорочки.


"Я так i зроблю", - вiдповiв вiн, сподiваючись, що це був правильний вiдповiдь. "Я повернуся, як тiльки - як тiльки зможу".


* * *


Лише кiлька десятилiть тому мандрiвниковi було б десять днiв або бiльше, щоб здiйснити подорож з Лондона в Париж, розмiрковував Барнетт, коли вони з ряджених всiдалися крiсла першого класу Континентального експреса на вокзалi Вiкторiя, i по╖здка в автобусi була б пов'язана з можливою небезпекою або, принаймнi, невеликим пригодою. Сьогоднi, якщо трохи пощастить, можна було б ви╖хати з Лондона вранцi i повечеряти в Парижi. Три години вiд Вiкторi╖ до Дувра, пiвтори години на поромi до Кале i ще три години до Пiвнiчного вокзалу. Якщо по╖зд не затрима"ться. Якщо ви налагодите всi сво╖ зв'язки. Якщо канал не занадто складний. Якщо французький митник не буде витрачати надто багато часу, копаючись у вашому багажi.


Барнетт дiстав з кишенi блокнот i записав цi iде╖ по мiрi того, як вони приходили до нього в голову, роблячи паузу, коли купе здригалось вiд поштовху трогающегося по╖зда, а потiм продовжуючи, коли в голову приходили кориснi образи: рiзниця мiж британським дилiжансом i американським дилiжансом; крик "Стiй i дiставай!"i порiвнюються небезпеки, що пiдстерiгають розбiйникiв з велико╖ дороги i банди злочинцiв по одну сторону Атлантики i по iншу; небезпеки перетину Ла-Маншу пiд вiтрилами; iдея прорити тунель з Дувра в Кале - а потiм страх, що дiйсно Наполеон наказав прорити тунель, змусив британську армiю виставити людей в Дуврi, щоб вони прислухалися до звукiв риття тунелю, i журнал Punch, щоб витягти з зображення кiлька корисних карикатур.


Барнетт час вiд часу вiв колонку "Бурмотiння з континенту" для New York World, i ця тема виглядала так, як нiби ╖╖ можна було знайти для групи з них. "Всього п'ятдесят рокiв тому: вiд Лондона до Парижа за два тижнi". "Два тижнi" звучало приблизно так. Йому доведеться провести деякi дослiдження, щоб встановити факти. Завжди знаходився який-небудь педантичний скнара, який знав точний час i вiдстанi i писав ерудоване лист з обуренням, якщо ви щось неправильно зрозумiли. Зазвичай з фрази "всi знають" де-небудь в посланнi. "Всi знають, що перелiт кароса-де-дилiжанс з Кале в Париж займав у середньому три днi i чотири години, за винятком того часу в травнi 64-го..."


* * *


Перехiд дiйсно пройшов без пригод, i Барнетт з ряджених заре"струвалися в готелi "Пепен ле Бреф" на Монмартрi якраз до вечерi. Це не був фешенебельний район мiста, що кишить художниками, письменниками, поетами, драматургами, акторами, моделями, представниками богеми та iншими недоторканними. Але це було недалеко вiд квартири, в якiй Барнетт пропрацював два роки кореспондентом World, перш нiж по╖здка в Константинополь для спостереження за ходовими випробуваннями пiдводного апарату Garrett-Harris посадила його у в'язницю, познайомила з професором Джеймсом Морiартi i назавжди змiнила його життя.


Пiсля легко╖ вечерi з рис д Агно по-провансальски з тим-то i тим-то для Барнетта i омлету з смердючим сиром для Толливера в кафе "Фiгаро" за рогом вiд готелю, який ще раз нагадав Барнетту, що англiйцi, при всiх ╖х iнших досто╖нствах, готувати не вмiють, ряджений вiдправився вiдновлювати знайомство з lesméchants d antan. Барнетт, затримавшись над сво╖м "кассисом", вирiшив, що зараз найкращий час почати сво╖ власнi пошуки. Подорож було виснажливим, але повiтря Парижа бадьорив, i спогади, що напали на нього за столиком на вiдкритому повiтрi, тим самим, де вiн провiв незлiченнi годинник в тi давно минулi днi, були приголомшливими. Старi друзi: журналiсти, художники, романiсти, поети, драматурги, вiчнi студенти; серйознi iнтелектуали для чоловiка i, так, для жiнки, якi вирiшують свiтовi проблеми i намагаються придумати, як отримати орендну плату за наступний мiсяць. Чи справдi це було вiсiм рокiв тому? Вiн наполовину очiкував, що вони будуть чекати, завмерши в часi, коли вони неквапливо пройдуть по вулицi або вискочать з пiд'╖зду, щоб при"днатися до нього за столиком.


Бенджамiн, друже мiй, радий тебе бачити. Пройшло дуже багато часу.


Повинно бути - нема"! - вiсiм рокiв? Цього не може бути. Ти анiтрохи не змiнився.


Бенджамiн, Бенджамiн, я чув, ти по╖хав до Константинополя. Так надовго? Повинно бути, всi принади iншого свiту утримували тебе далеко вiд Парижа! О, Лондон, я розумiю. Але в Лондонi так холодно. А британцi - вони такi холоднi.


Оскiльки нiхто з його минулого не з'являвся нi в дверях, нi де-небудь ще, йому залишалося потягувати кассiс та розмiрковувати. Те, що йому було потрiбно, iнформацi"ю, i вiн знав, якого саме роду вiн буде шукати, але мав лише невиразне уявлення про те, де ╖╖ знайти. Теза професора Морiартi полягав у тому, що божевiльний, ким би вiн не був, родом iз Францi╖, i, таким чином, змова виник у Францi╖. Були й iншi мiсця в свiтi, де говорили по-французьки, але тiльки у Францi╖ ворожнеча проти Великобританi╖ була досить сильна, щоб породити змова тако╖ складностi i витрат. Отже, слiди могли бути знайденi саме у Францi╖, i якщо вiн виник у Францi╖, то, ймовiрно, прибув з Парижа.


Барнетт дiстав з кишенi записну книжку i ще раз переглянув записи, зробленi ним пiд час подорожi. Припущення.: Вбивця був найнятий для цi"╖ роботи, тому що вiн був досить схожий на принца, щоб обдурити принаймнi будь-якого, хто не знав принца особисто, i тому що вiн був убивцею, тобто ранiше виявляв певний iнтерес i майстернiсть при вбивствi i жахливому розкриттi сво╖х жертв. Отже, десь у Францi╖ - якщо припустити, що Морiартi був прав, - повиннi бути якiсь вiдомостi про високе, худорлявому, аристократично выглядящем манiяка-вбивцi.


Де шукати?


"Зазвичай марно будувати здогади," сказав професор, коли у вас нема" всiх фактiв, але якщо нема" способу зiбрати необхiднi факти, невелике припущення може, принаймнi, вказати вам сприятливий напрямок". Професор ризикнув, визнавши, що це був крок у темряву, що слiд убивцi можна було знайти в полусвете - свiтi, де псевдопринц знайшов би сво╖х перших жертв. Якщо б вiн нацiлився вище, серед респектабельних жiнок, резонанс був би величезний. Мiсто - або будь-який iнший район Францi╖, в якому вiн творив сво╖ жахи, - був би охоплений страхом, i заголовки в les journaux тижнями не говорили б нi про що iншому. Якщо б вiн просто напав на випадкових жiнок на вулицях, чи то вуличнi повi╖ або буржуазiя, панiка, що виникла в результатi, була б такою ж, якою був вплив Джека Рiзника на вулицi Лондона кiлькома роками ранiше.


Таким чином, припустив Морiартi, його жертвами повиннi були бути жiнки або чоловiки, якi забирали чоловiкiв додому заради розваги i наживи i у яких була квартира, куди ╖х можна було вiдвести, оскiльки те, що вiдбувалося, вiдбувалося не на вулицях. Влади, якi займаються подiбними пiдрахунками, пiдрахували, що в Парижi налiчу"ться бiльше десяти тисяч таких жiнок, i якщо б при нагодi одну з них порiзали на шматки, флiки не стали б привертати увагу до цi"╖ подi╖.


Iснувало декiлька можливих джерел iнформацi╖ про цих жiнок: лiкарi, якi лiкували рiзнi хвороби, характернi для таких жiнок, полiцiя, яка доглядала за такими жiнками, реформатори, якi ходили серед вечiрнiх дам, благаючи ╖х звернути з шляху грiха i пороку i проводити сво╖ днi у в'язаннi i голодно╖ смертi в благороднiй манерi, належною ледi, i самi жiнки, якщо ╖х вдавалося розговорити. Веселi дiвчата розповiдали сво╖м клi"нтам те, що, на ╖х думку, чоловiки хотiли почути, i було б важко випитати у них секрети, про якi вони шепотiлися i здригалися мiж собою.


Барнетт витягнув золотий кишеньковий годинник з кишенi жилета, i його погляд ковзнув по девiзу, выгравированному на циферблатi, перш нiж вiн з клацанням вiдкрив ╖х. Tempus fugit non autem memoria: Час швидкоплинний, але спогади залишаються. Годинник подарувала йому вдова британського офiцера, який загинув пiд час рiзанини в Хартумi близько п'яти рокiв тому. Вона сказала, що вiн надасть ╖й послугу, взявши ╖х, оскiльки годинник з таким девiзом були не тим, що вона вибрала в пам'ять про свого чоловiка.


Було трохи бiльше десяти годин. Барнетт встав, кинув на стiл кiлька монет i попрямував у бiк площi Пiгаль, де нiчнi розваги тiльки починалися i людина мiг знайти друга за розумною цiною. Або, часто, просто добре слово, ╖жа i мiсце для ночiвлi.


Три години потому вiн повернувся в готель, встоявши перед спокусою у всiх його рiзноманiтних проявах i не дiзнавшись нiчого корисного. Можливо, вранцi що-небудь трапиться. Вiн лежав у лiжку, неспокiйно перевертаючись, мабуть, добрих тридцять секунд, перш нiж його зморив сон.


* * *


О дев'ятiй ранку наступного дня, вiдчуваючи себе дуже добрими з-за того, що встиг прийняти душ, поголитися i одягнутися до полудня, вiн спустився вниз, щоб знайти якийсь тихий куточок, де можна було б поснiдати, випити кави з молоком або два i почитати ранкову газету.


Коли вiн обiгнув останнiй поворот сходiв, то натрапив на чоловiка, або, принаймнi, на високу, худу, незграбну спину чоловiка, одягненого в хороший шотландський твiдовий костюм i випромiнюючого невимовну коректнiсть, який звертався до консь"ржа за стiйкою ре"страцi╖, i почув несподiванi слова: "Мене звуть Холмс, Шерлок Холмс".


Барнетт зробив паузу.


- Пошлiть хлопчика в кiмнату месь" Бенджамiна Барнетта, з задоволенням, i скажiть йому, що я чекаю його у вестибюлi.


"Я попереджу месь" Барнита про вашу присутнiсть," погодився консь"рж.


"Добре. Я сяду он там". Високий чоловiк вказав на одну з пари м'яких крiсел в кутку, перетнув вестибюль i сiл.


На мить Барнетт розгубився, що йому слiд робити. Холмс i Морiартi були, м'яко кажучи, не кращими друзями. Що Холмс робив в Парижi? Невже до Барнетту знову пристали i звинуватили в тому, що вiн був поплiчником професора в якомусь невизначеному мерзенному планi? Невже Холмс раптово з'явився, щоб поставити якийсь бар'"р на шляху зусиль Барнетта, не розумiючи, що насправдi вiдбува"ться?


Барнетт зрозумiв, що в цьому нема" нiчого iншого, крiм як зустрiтися лицем до лиця з Холмсом i подивитися, що вiн скаже. Барнетт не мiг наступнi кiлька днiв шлятися по Парижу, уникаючи цi"╖ людини i в той же час намагаючись виконувати свою роботу. Вiн напустив на себе саме безтурботне вираз обличчя i попростував через вестибюль. " Що ж, мiстере Холмс, яке несподiване задоволення.


Холмс пiдвiвся. " А, ось i ви, - сказав вiн. " Доброго ранку. Вiн простягнув руку.


Що ж, принаймнi, це не повинно було стати вiдкритою вiйною. Барнетт обмiнявся мiцним, але коротким рукостисканням. " Що, чорт вiзьми, привело вас сюди, - запитав вiн, - як ви дiзналися, де мене знайти?


"Легко пояснити", - сказав Холмс, жестом запрошуючи Барнетта сiсти поруч з ним i сiдаючи назад. Барнетт зазначив, що детектив схуд бiльше, нiж вiн пам'ятав, i обличчя в нього було змарнiле, як нiби вiн погано харчувався.


"Я повернувся з невеликого завдання, яким займався останнi кiлька мiсяцiв," сказав йому Холмс, - i вирiшив вiдпочити в Парижi два тижнi, перш нiж повернутися до лондонським клопотiв. Я вiдправив телеграму доктору Ватсону, щоб повiдомити йому про мо" повернення i поцiкавитися станом справ будинку. Через годину - зауважте, лише через годину - я отримав вiдповiдь вiд свого брата Майкрофта.


"Швидкостi реакцi╖ було досить, щоб сказати менi, що затiва"ться щось екстраординарне. Мiй брат вiдомий сво"ю кмiтливiстю, але не швидкiстю рухiв, i комусь довелося трохи поквапитися, щоб отримати вiдповiдь так швидко. Не кажучи вже про деякому пiдштовхуваннi телеграфно╖ компанi╖.


"Я б так i подумав, - погодився Барнетт, мав певний досвiд роботи iз зарубiжним кабельним офiсом.


"Що стосу"ться само╖ телеграми-" Холмс дiстав з кишенi бланк i простягнув його Барнетту. " Екстраординарно.


Барнетт прочитав:


ПОДИВIТЬСЯ, ЯК БЕНДЖАМIН БАРНЕТТ ЗУПИНЯ╢ТЬСЯ В ГОТЕЛI PEPIN LE BREF, ВIН ПОЯСНИТЬ, ЗРОБИТЬ ТЕ, ЩО ПОТРIБНО, ЛАСКАВО ПРОСИМО НАЗАД, МАЙКРОФТ


"Екстраординарно," погодився Барнетт.


"Спочатку я подумав, що це може бути якийсь план Морiартi, тому я телеграфував Майкрофту: "Як звали нашу собаку?' Вiн вiдповiв - протягом години, зауважте: 'собака не веде себе нерозумно '. Так що я знав, що це дiйсно вiд Майкрофта ".


"Хто-небудь мiг здогадатися, що у вас нема" собаки", - припустив Барнетт, просто щоб потурбувати.


"Вiрно", - визнав Холмс. "Мене переконало 'не будь iдiотом'".


"А!" - сказав Барнетт.


"Отже, я з нетерпiнням чекаю ваших пояснень", - сказав Холмс. "Ви, випадково, не залишили службу у професора Морiартi, який, як я вважаю, все ще благополучно перебува" в durance vile?"


Барнетт вiдкрив рот i потiм знову закрив його. Холмсу було велено запитати його про щось, але Барнетт не знав, яку частину iсторi╖ вiн може або повинен розповiсти нетерплячому детективу-консультанта. "Я думаю,- почав вiн.


"Месь" Барнит- месь" Барнит-" Пухкий консь"рж пройшов через вестибюль, розмахуючи перед собою аркушем паперу, як сигнальним прапорцем.


"Так?"


"Цей джентльмен бажа" вас бачити," сказав консь"рж, зупиняючись i вказуючи пальцем на Холмса.


"Невже?"


" Дiйсно. I вiн простягнув аркуш паперу, - ця телеграма прийшла для вас.


"Ах!" - сказав Барнетт. "Я дякую вас".


"Це нi до чого". Чоловiк кивнув i повернувся на сво" мiсце за стiйкою ре"страцi╖.


Телеграма була короткою:


МIЙ БРАТ ШЕРЛОК У ПАРИЖI ВIДВIДА╢ ТЕБЕ, РОЗКАЖИ ЙОМУ ВСЕ МАЙКРОФТ


Що ж. Це все спростило.


Холмс схопився на ноги i потягнув Барнетта за рукав. "Схоже, вам доведеться розповiсти цiлу iсторiю", - сказав вiн. - Ходiмо, пошука"мо снiданок, i ти розповiси менi все за парою круасанiв i конфiтюр де фрезi в горщиках. I, звичайно, кави або два. Або ви вiдда"те перевагу чай? Нi- звичайно, кави.


Барнетт розсмiявся i пiшов за Холмсом до виходу з вестибюля готелю. "Це одне з ваших знаменитих умовиводiв?" - запитав вiн.


"Знаменитi дедукцi╖? У самому справi?" Холмс на мить розгубився, а потiм вiдповiв: "Нi. Просто те, що ви янкi. Так вже вийшло, що я сам вiддаю перевагу кави. Я знаходжу, що вiн стимулю" розум."


Вони знайшли вiльнi мiсця бiля кафе, яке називало себе Les Deux Puces, i столики його тяглися на кiлька ярдiв вздовж вулицi по обидвi сторони маленько╖ чорно╖ дверi. Круасани були теплими i свiжими, а баночки зi солодким маслом i асортi джемiв були на╖вними i непоказними, але та╖ли в собi прихованi принади.


Розповiдь про вбивства i причетностi до них Морiартi зайняв деякий час, i до того часу, як Барнетт закiнчив, вiн допивав вже третю чашку кави з молоком. Холмс дозволив йому один раз пройтися по оповiданню без коментарiв, а потiм повiльно повернувся до деталей, щоб прояснити те, що можна було прояснити i закрiпити всю iсторiю в сво╖й свiдомостi.


"Хм", - сказав Холмс. 'Ступнi, ступнi', а? Я б сказав, невелика каша, з яко╖ готують обiд".


"Ви не згоднi?" Рiзко запитав Барнетт, щиро не готовий до того, що хтось буде заперечувати висновки професора.


"Нi, нема". Я абсолютно згоден. Вони французи, i, отже, це Францiя. I тремтiння в будь-якiй точцi Францi╖ вiдчува"ться десь у Парижi".


"Саме так i думав професор", - сказав Барнетт.


Почувши це, Холмс нахмурився, але потiм пiдняв очi i постукав вказiвним пальцем по столу. " Отже, ваш маленький друг Толливер вiдправився на розвiдку злочинного свiту? Наскiльки менi дали зрозумiти, вiн ма" досить обширними знаннями про злочинному свiтi.


"Так вiн стверджу"", - погодився Барнетт. "У Лондонi це, безумовно, так".


"А!" Прокоментував Холмс. "Не дивно. Зрештою, вiн працю" професором Морiартi".


Барнетт деякий час пильно дивився на нього, а потiм сказав: "Я думаю, ви також ма"те обширними знаннями про лондонському злочинному свiтi".


Холмс вiдкинувся назад i посмiхнувся. "Дотик, мiстер Барнетт", - сказав вiн. "Явне дотик".


Вони обидва мовчали приблизно з хвилину, а потiм Барнетт сказав: "Отже, мiстере Холмсе, що ви пропону"те нам робити?"


"Що ви збиралися робити до мого приходу?" - Спитав Холмс.


" У мене було туманне уявлення про те, щоб пiдiйти до... е-е... дамам пiвсвiту в окрузi i запитати, чи не можуть вони або хтось з ╖хнiх друзiв ...


" Був убитий i майстерно препарирован манiяком-вбивцею? Холмс закiнчив. " Ви зна"те, так не годиться.


"Коли ви так ставите питання," сказав Барнетт, " я змушений погодитися. Отже, я повторюю, що ви пропону"те нам робити?"


Холмс зчепив пальцi пiд пiдборiддям i неспокiйно ворухнув ними, втупившись у простiр. "Я знаю," сказав вiн нарештi, - однi"╖ людини, яка, можливо, зможе нам допомогти. Якщо вона взагалi захоче поговорити з нами на цю тему.


"Хто б це мiг бути?" Поцiкавився Барнетт.


- Вона вiдома як абатиса Грiз, " сказав йому Холмс. " Можливо, ви чули про не╖?


"Сiра настоятелька?" Барнетт похитав головою. "Нiколи. Звичайно, я б запам'ятав навiть згадка про кого-небудь з таким титулом".


"Ну що ж", - сказав Холмс. "Вона з тих, до кого звертаються паризькi повi╖, коли потрапляють у бiду".


"Якого роду непри"мностi?"


- З полiцейськими, з ╖х клi"нтами, або грошима, або втратою мiсця проживання, або... - вiн махнув рукою в повiтрi, - з чим завгодно. Вона волi" працювати в тiнi, але випадковi згадки про не╖ спливають у буденному свiтi. Так я випадково почув про не╖. Я познайомився з нею близько двох рокiв тому у зв'язку з справою, пов'язаним з досить високопоставленим англiйцем, який опинився в скрутному становищi. Цiкаво, що з'ясувалося, що я познайомився з цi"ю ледi до того, як вона прийняла священний сан, i з тих пiр у мене була можливiсть бачити ╖╖ кiлька разiв ".


"Так вона дiйсно абатиса?" Запитав Барнетт.


"Дiйсно так. Вона сестра-настоятелька паризького вiддiлення Святого ордена сестер Марi╖ Магдалы, ордена молдавсько╖ гiлки Католицько╖ церкви. Той, що сама Церква не визна", наскiльки я можу судити. Хоча iнодi ситуацiя ста" трохи туманною, коли мова заходить про те, що католицька церква визна" або не визна" ".


" Старша сестра?


"З яко╖сь причини ╖й не подоба"ться титул "Мати-настоятелька", i вона вiдмовля"ться його використовувати. Вона працю" в невеликому будинку на вулицi Монтроз, яке, по-мо"му, ранiше було тим, що ми назвали б 'джиновой фабрикою '. Я не впевнений у французькому еквiвалентi.


"Я впевнений, що у них " для цього потрiбне слово", - сказав Барнетт.


"У них для всього " слово", - погодився Холмс.


"З цi"╖ колишньо╖ джиновой фабрики," припустив Барнетт, " вона вiдводить юних ледi з вулицi з ╖хнiх грiховних шляхiв? Вчить ╖х в'язання i добрих справ?"


"Зовсiм навпаки", - сказав Холмс. " Вона не намага"ться вiдвернути молодих ледi вiд обраного ними заняття. Хоча, якщо хтось iз них захоче зайнятися якою-небудь iншою прибутковою роботою, вона готова допомогти. Вона да" кориснi поради, коли ╖╖ просять, i матерiальну i фiнансову допомогу, коли це необхiдно, хоча питання в тому, звiдки вона бере грошi, оскiльки вона жодним чином не запиту" кошти на сво╖ добрi справи, наскiльки я змiг розгледiти. Бiльшiсть черниць ╖╖ ордена - колишнi вуличнi жiнки.


"Ви навели про не╖ довiдки?" Запитав Барнетт.


" Менi було цiкаво. Як я вже сказав, я знав ╖╖ ранiше.


"Ну що ж. Може, провiда"мо ╖╖?"


" Допивай свою каву, i я замовлю для нас фiакр.


Транспортний засiб, яке вiдгукнулося на оклик Холмса, було однокiнним старим двомiсним фиакром зi складним верхом. Вони влаштувалися на горбистих подушках сидiнь, i Холмс дав кочегару вказiвки.


Коли вони завернули за кут на rue Lafayette, далеко раптово здалася вершина величезно╖ вежi М. Ейфеля, проступающая крiзь ранковий туман. "Боже мiй!" - сказав Барнетт. "Так ось на що це схоже".


Холмс примружився. " У всякому разi, так вигляда" верхня третина.


"Приголомшливе видовище", - сказав Барнетт.


"Ви не були тут з тих пiр, як вони встановили цю штуку?" Спитав Холмс. "Що ви дума"те?"


"Чорт! Так це найвище рукотворна споруда у свiтi".


Холмс кивнув. " Думаю, що так.


"Це жахливо схоже на голий скелет".


"Я вважаю, в цьому й полягала iдея".


"Прогрес!" Барнетт пирхнув. "Тепер, я думаю, що хто-небудь де-небудь визна" за необхiдне побудувати щось ще бiльш високе".


"Ймовiрно," погодився Холмс.


Фiакр зробив ще один поворот, i верхiвка самого високого рукотворного споруди зникла за готелем. Через десять хвилин кучер зупинив коня. "Ми в двох кварталах звiдси", - сказав Холмс. "Я не думаю, що ╖й сподобалося б, якби екiпажi пiд'╖жджали прямо до дверей". Вiн простягнув кучеру кiлька монет, вискочив з машини i попрямував по тротуару, Барнетт йшов за кiлька крокiв позаду.


Будiвля являло собою брудне триповерхова споруда, яка добре гармонiювала зi сво╖ми сусiдами. Його "диною вiдмiнною рисою було щось на зразок башти, яка починалася на другому поверсi i пiднiмалася за дах, закiнчуючись конiчно╖ вершиною з вираженим нахилом, як ковпак дурника. Холмс постукав у дверi, яку вiдкрила невисока, повна жiнка середнiх рокiв в строгому сiрому платтi, яка сердито подивилася на нього.


"Oui?"


"Je voudrais à voir abbesse, s'il vous plaît," Holmes ventured.


Пiшла пауза, а потiм обличчя жiнки спотворилося в тому, що вона, ймовiрно, мала на увазi пiд посмiшкою. Барнетт вирiшив, що вона не звикла посмiхатися. "А!" - сказала вона. " Ви той самий англi"ць, який побував серед нас ранiше, чи не так?


- Так, " погодився Холмс. " Це був я.


"Зе ледi, вона нагорi. Пiдемо помочемся за мною".


Абатиса Грiз виявилася молодше, нiж припускав Барнетт, i - не блюзнiрство було так думати? - надзвичайно гарною. Нi, поправив себе Барнетт. Симпатична. Це означало те ж саме, але чомусь це був бiльш пристойний спосiб висловити це, коли йшлося про жiнку з релiгiйних орденiв. Надзвичайно гарненька. Вона була одягнена в сiре, але не в одiяння релiгiйного ордену, а скорiше в шовковий жакет суворого покрою з пишними рукавами i спiдницю, яка, на його нетренований погляд, була за останньою модою або, звичайно, не сильно вiдставала вiд не╖.


Вона повернулася i простягнула руки. "Шерлок," сказала вона. " Як при"мно знову тебе бачити.


Шерлок? Нiхто нiколи не називав Холмса "Шерлок". Можливо, його брат, але нiхто iнший, i французи в особливостi, не надавали великого значення правильно╖ мови, навiть бiльше, нiж правильнiй поведiнцi. Набагато бiльше, нiж правильнiй поведiнцi, якщо вже на те пiшло, подумав Барнетт. У Холмса i настоятельки, повинно бути, особливо тiснi вiдносини склалися за дуже короткий час. Або, можливо ... вiн вирiшив не розвивати цей хiд думок далi.


"I це," запитала настоятелька, простягаючи руку Барнетту, " невловимий доктор Ватсон, про якого я так багато чую, але нiколи не зустрiчаюся?"


Холмс посмiхнувся. "Дозвольте представити мого, е-е, друга, мiстера Бенджамiна Барнетта," сказав вiн. " Мiстер Барнетт, дозвольте представити принцесу Iрину, настоятельку паризького вiддiлення Святого ордена сестер Марi╖ Магдалы.


Барнетт злегка вклонився i потиснув витончену руку. " Радий познайомитися, мем, - сказав вiн.


"Нi, менi це приносить задоволення", - вiдповiла настоятелька. "Якщо ви друг Шерлока Холмса, значить, ви i мiй друг. Але, додала вона, повертаючись до Холмсу, " я сподiваюся коли-небудь зустрiтися з цим мiфiчним доктором Ватсоном.


"Я приведу його, коли при╖ду наступного разу", - сказав Холмс. "Якщо я зможу переконати його залишити комфорт дружини i дому на досить тривалий час, щоб пуститися в таке непри"мне подорож".


"Значить, вiн не любить подорожувати, цей ваш лiкар?" запитала настоятелька.


"Ватсон багато подорожував," сказав Холмс, - але я визнаю, що йому, схоже, не дуже подоба"ться цей досвiд. Саме трубка, тапочки i добре просмажений шматок печенi, а також турботлива дружина, яка пiклу"ться про нього, роблять його щасливим в цi днi ".


"Отже", - сказала iгуменя. "Що привело тебе провiдати мене сьогоднi?"


"Серiя загадкових вбивств", - сказав Холмс.


╥╖ очi розширилися. " Справдi? Що я можу знати про такi речi?


"Ми можемо тiльки сподiватися", - сказав вiн. "Якщо я можу пояснити?"


Настоятелька села на витончений стiлець у ще бiльш витонченого письмового столу i жестом вказала двом чоловiкам на бiльш мiцнi дерев'янi стiльцi в кутку кiмнати. "Будь ласка, починайте", - сказала вона.


"Ситуацiя така ..." Холмс коротко i стисло пояснив, що потрiбно пояснити. Настоятелька Iрен уважно стежила за оповiданням i двiчi переривала його, щоб задати вiдповiднi питання. На першому Холмс запитливо глянув на Барнетта, який вiдповiв: "Наскiльки я розумiю, постановка "Мефiстофеля" Аррiго Бойто. Жертвою стала спiвачка Матiльда ван Тромф."


Настоятелька кивнула. "Лiричне сопрано", - сказала вона. "Лiрико-спинто, як вони це називають. Вражаюча вокальна технiка. Широкий дiапазон. Я сподiваюся, що вона одужа".


Що стосу"ться другого питання, Холмс знову звернувся до Барнетту, який похитав головою. "Ви ма"те рацiю. У всього цього повинна бути мета, ми не зна"мо, яка саме".


Пiсля завершення розповiдi Холмса запанувало тривале мовчання, поки настоятелька обмiрковувала те, що вiн ╖й сказав. "Можливо, тiльки можливо, я зможу допомогти. Або, принаймнi, поповнити ваш запас iнформацi╖. ╢ дiвчина... Вона повернулася до свого столу i дiстала з ящика одну з нових пiр'яних ручок Waterman i аркуш паперу. Опустивши голову i втупивши очi в пiдлогу, вона обережно провела ручкою над папером. Барнетт зазначив, що вона була лiвшею.


Через хвилину вона написала на аркушi кiлька пропозицiй, склала його в кiлька разiв i закле╖ла шматочком клейко╖ стрiчки. "Маргарет!" покликала вона.


У дверях з'явилася молода жiнка в бiлому халатi i капелюсi, яка асоцiю"ться з лiкарнями.


"Вiднесiть це," сказала iгуменя, простягаючи папiр, " мадемуазель. Дешам. Ви зна"те, де вона живе?


"Так, сестро", - сказала дiвчина, притримуючи поли спiдницi i нахиляючи голову в скороченому реверансi. "А якщо ╖╖ не буде вдома?"


" Вона майже завжди вдома, але якщо ╖╖ нема", залиш це у не╖ пiд дверима.


"Дуже добре, сестро". Дiвчина повторила реверанс i навшпиньках швидко вийшла за дверi.


OceanofPDF.com


[ГОЛОВА ДЕВ'ЯТНАДЦЯТА]


ГIЛЬДIЯ ЖЕБРАКУЮЧИХ


Закон в його величному рiвностi,


забороня" як багатим, так i бiдним


вiд сну пiд мостами,


жебрацтво на вулицях,


i краде хлiб.


- АНАТОЛЬ ФРАНС


З ПРИБЛИЗНО ЧОТИРЬОХ ДЕСЯТКIВ ЛОНДОНСЬКИХ ГIЛЬДIЙ, деякi з яких сходять до дванадцятого столiття, бiльшiсть представляють ремiсникiв, якi надають якiсь кориснi послуги, створюють утилiтарнi i навiть красивi предмети i володiють набутими навичками, якi передаються з поколiння в поколiння. Протягом багатьох рокiв цi гiльдi╖ розробляли прапори з дивними зображеннями i змiстовними висловлюваннями, а також дивнi i незвичайнi одягу для сво╖х членiв, якi вони носили, з'являючись на театралiзованих виставах, на ярмарках чи за закритими дверима залiв сво╖х гiльдiй. Королiвськi грамоти вiд того чи iншого короля або королеви виставленi пiд склом в ╖хнiх залах, i iнодi ╖х вiдвiдують лорд-мер або члени королiвсько╖ сiм'╖, герцог або герцогиня.


Крiм того, " такi гiльдi╖, про якi рiдко говорять i якi можуть бути, а можуть i не iснувати - деякi з яких, можливо, дiйсно нiколи не iснували. Шанований Орден П'явок i Кровопускателей безслiдно зник десь у вiсiмнадцятому столiттi. Шановна Гiльдiя майстрiв з виготовлення спиць була при"днана до Гiльдi╖ плотнiков i червонодеревникiв в живiй пам'ятi деяких дуже старих майстрiв, хоча цей корисний iнструмент - бритва для виготовлення спиць, у всьому його нескiнченному розма╖ттi, все ще з нами. Зразковий замовлення лондонських виробникiв пудингiв та здоби виявився ретельно продумано╖ мiстифiкацi"ю, яка зберiгалася протягом друго╖ половини сiмнадцятого столiття.


Гiльдiя отруйникiв згаду"ться в кiлькох рукописах чотирнадцятого столiття i судових протоколах. ╥╖ члени надавали корисну послугу дружинам, якi бажають продемонструвати свою вiдданiсть владних чоловiкам, i молодим чоловiкам, якi бажають полегшити матерiальне тягар сво╖х багатих батькiв або недоумкуватих дядечкiв. Бiлий миш'як, улюблене засiб гiльдi╖, став вiдомий у певних обраних колах як "порошок спадщини". Окремих отруйникiв час вiд часу затримували i засуджували, ╖х вiшали або спалювали на багаттi в залежностi вiд настрою часу, але iснування органiзовано╖ гiльдi╖ так i не було доведено.


Гiльдiя вбивць, безумовно, " апокрифiчно╖, i спалахи вбивств, полiтичних або iнших, якi час вiд часу спалахують, " просто симптомами особливо свавiльних чи неосудних чоловiкiв i жiнок, що живуть в особливо небезпечнi часи.


Гурток Докси, також вiдомий як Pavane d Odalisques, назва якого, як вважають, " непрямою внутрiшньо╖ жартом, безумовно iснував у сiмнадцятому та вiсiмнадцятому столiттях i, ймовiрно, iсну" до цих пiр, хоча згадок про нього мало i вони неяснi. Кажуть, що його члени пiдтримують один одного фiнансово i морально важкi часи, а також iнформують один одного про клi"нтiв, чи╖ потреби носять специфiчний характер або яких взагалi слiд уникати. Дами з гiльдi╖ iнодi працюють разом, щоб вплинути на соцiальне законодавство.


Гiльдi╖ жебракуючих, як нас запевнили, насправдi не iсну". Який сенс у суспiльствi жебракiв, хто буде збирати внески i якi можливi вигоди могли б отримати члени? Де могло б зiбратися збори бездомних?


* * *


Старий, горбатий чоловiк з скоцюрблено╖ рукою, кривоногой ногою i злим виразом, застиглим на його иссохшем особi, з одним оком бiльше iншого пiд розлогими сивими бровами, стиска" товсту кульгаву палицю з мiдним набалдашником i дивиться на вас, коли ви пiдходите до дверного прорiзу, де вiн сидить, в кiнцi Ентуiсл-Мьюз, недалеко вiд Пташиного провулка в Крипплгейте. Якщо ви проiгнору"те його - бо вiн не зробить нiчого, щоб перешкодити вам наблизитися, - ви виявите, що дверi вiдчиненi, i довгий коридор зi стiнами iз стародавнього цегли приведе вас, рiзко повертаючи вправо i влiво, на сходах, що ведуть вниз, закiнчу"ться зачиненими дверима, яка неохоче вiдкри"ться, якщо ви толкнете ╖╖ i увiйдете. При вiдпусканнi вона зачиниться за вами i бiльше не вiдкри"ться.


Коли ви зберетеся з духом, щоб продовжити, вузький коридор, що пахне давно померлими речами, приведе вас в маленьку кiмнату, освiтлену голим газовим свiтильником, в якiй може перебувати зморщений дiдуган, який буде полiрувати свою дерев'яну ногу, коли ви ввiйдете, але, швидше за все, там нiкого не буде. Чоловiк, якщо вiн там ", не вiдповiда" на питання i взагалi не вида" нiяких звукiв, крiм скрипу ганчiрки за глянцевому дереву сво"╖ ноги. Минувши цю кiмнату, ви пiднiметеся на другий сходовий пролiт i опинитеся в кiмнатi з каменю i цегли, освiтленi денним свiтлом, якщо це станеться днем, що проходить через щiлини приблизно в десяти футах над вами. Ймовiрно, ви не дiзна"теся в цiй камерi частина давньоримського форту, який був вбудований в мiську стiну в дванадцятому столiттi. Штовхнувши вузькi дверi в далекiй стiнi залу, ви опинитеся в невеликому дворику приблизно в десяти футах нижче рiвня вулицi пiвнiчнiй сторонi церкви Свято╖ Марi╖-в-Полях, Крипплгейт, приблизно в двох кварталах вiд того мiсця, звiдки ви почали.


Якщо горбань дiзна"ться вас при вашому наближеннi або якщо ви пробормочете йому слово дня i, можливо, кинете дрiбну монетку в його чашку, проходячи повз, ваше враження при входi в дверi буде зовсiм iншим.


Було двi години пополуднi похмурого дня, коли сер Ентонi Деррiл пiшов по стопах професора Морiартi, коли професор, ритмiчно помахуючи сво"ю тростиною з залiзного дерева з срiбним наконечником у виглядi сови в такт крокам, закрокував Ентуiсл-Мьюз. Морiартi кивнув жебраковi в дверях i пiдняв великий палець право╖ руки. Старий двiчi постукав себе по носi i кивнув у вiдповiдь. Морiартi увiйшов у коридор i зупинився; сер Ентонi ледь не врiзався в нього, настiльки раптово╖ була зупинка. Через кiлька секунд пролунав приглушений клац-клац, i секцiя цегляно╖ стiни з правого боку вiдчинилися, оголивши цеглу, що опинилися простий облицюванням дерев'яних дверей.


"Що ж!" - сказав сер Ентонi. "Це ста" цiкавим. У якийсь та"мний конклав ви мене ведете?"


"Ви скоро побачите", - вiдповiв Морiартi.


Дверний отвiр вiв до сходiв, яка пiднiмалася вгору, повертала налiво i знову пiднiмалася догори, закiнчуючись коридором, викладеними цеглою, освiтлених трьома газовими камiнами, розташованими уздовж стiни, i просоченим затхлим запахом стародавнього розкладання. Зрештою, великий чоловiк з викривленою губою, одягнений в коричневi штани i шерстяний светр невизначеного кольору, зшитий для джентльмена ще бiльшим його, притулився до стiни i задумливо чистив нiгтi ножем, схожим на тi, що були популярнi у покiйного американського полковника Боу╖. Коли вiн побачив, хто пряму" до нього, нiж зник з раптовiстю Iлюзi╖ Зникаючо╖ Пташино╖ клiтки Великого Блэкстоуна, i широка посмiшка з'явилася на його обличчi. "Ну, якщо це не виконавець", - сказав вiн. "Чи можу я запитати, що привело вас сюди, серед хой i поллоев?"


"Я прийшов поговорити з Твистом i запитати дещо про нього i вашо╖, е-е, органiзацi╖", - сказав Морiартi.


"I хто це з тобою?" - нiби вибачаючись, запитав великий чоловiк. "Ти зна"ш, що я повинен запитати".


"Цей джентльмен - сер Ентонi Деррiл", - вiдповiв професор. "Я ручаюся за нього".


"Сер Ентонi, чи не так?" - повторив великий чоловiк. "Боже, хiба ми не ста"мо тонюсенькими". Вiн просунув голову в дверний отвiр i проревiв: "Професор, хто такi Морiартi i ще хтось входять", - i повернувся до них. "Увiйдiть", - сказав вiн. Пiднявши праву руку i поклавши лiву на серцi чи, принаймнi, на верхню частину живота, вiн додав: "Нехай з тобою не станеться нiчого поганого, поки ти серед нас, так ми обiця"мо".


"I я клянусь за себе i свого супутника," сказав Морiартi, повторюючи жест великого чоловiка, "не плекати жодних злих думок або задумiв проти цього поважного товариства".


Кiмната була на диво великий i добре освiтленiй завдяки ряду вiкон високо на пiвнiчнiй стiнi. Тут були рiзноманiтнi потертi порть"ри i старовиннi гобелени уздовж стiн, зображували карти далеких мiсць, деякi з яких були справжнiми; екзотичну флору, мало що з не╖ мало сильне схожiсть з яким-небудь твариною, вiдомим науцi; i фотографi╖ замкiв i ма"ткiв, деякi з девiзами над або пiд ними на латинi чи грецькiй, якi могли б допомогти iдентифiкувати велику сiм'ю, яка жила в цьому будинку, тому, хто знайомий з девiзами зниклих лiнiй знатi.


Пiдлога була вкрита килимами всiх розмiрiв, форм i станiв, i на килимах мешкали люди; безформнi, гротескнi, неповноцiннi люди i пристосування, за допомогою яких вони тягнули, штовхали, тягли, каталися, тупотiли, стрибали або просто прихрамывали по Лондону, здiйснюючи свiй щоденний обхiд. Коли увiйшли Морiартi i сер Ентонi, з середини цi"╖ мiшанини пiднявся чоловiк. Вiн зашкутильгав до них, зупинившись, щоб поглянути на Морiартi сво╖м "диним здоровим оком - на правому була велика пов'язка, а потiм то вклонився, то зiгнувся вiд сильно╖ болi, сер Ентонi не був упевнений, що саме. Помах пошарпаного казанка, який чоловiк зробив лiвою рукою в наступну секунду, зробив бiльш iмовiрним, що цей жест означав уклiн. "Доброго ранку, професор", - сказав вiн.


"Твiст", - сказав Морiартi, злегка нахиливши голову в бiк чоловiка. "Радий бачити вас знову".


"Це був собачий вiк", - сказав Твiст. "Дiйсно, пройшов. Хто твiй друг?"


" А, мiстер Твiст, дозвольте представити високоповажного сера Ентонi Деррiла. Сер Ентонi, мiстер Твiст, глава Лондонського маунда, найбiльшого вiддiлення Гiльдi╖ злидарюють.


"Просто повернiть, будь ласка," сказав чоловiк, дивлячись на сера Ентонi здоровим оком. "Нi 'мiстер", нi "сер", нi "лорд", i не дуже благородно, якщо я сам так кажу. Вiн простягнув руку, яка була стиснута в кулак з вiдстовбурченим великим пальцем.


"Це ╖хня версiя рукостискання", - сказав Морiартi серу Ентонi. "Дотик великим пальцем. Як виплива" з назви, просто торкнiться великими пальцями".


"Гм", - сказав сер Ентонi i пiдкорився, вiдчуваючи себе трохи нерозумно. Твiст, здавалося, був задоволений, кивнув i повернувся назад до Морiартi. "Чому ми зобов'язанi честю цього вiзиту, професор?" - запитав вiн.


Морiартi поправив пенсне i кiлька митт"востей оглядав кiмнату, потiм знову повернувся до чоловiка. " Вiдмiнна барлiг, - сказав вiн.


Твiст випростався. "Ат прав", - сказав вiн. "Ти не був тут з тих пiр, як ми пере╖хали".


"Я - нi", - погодився Морiартi.


"Нас насильно вигнали з мiсця на Годольфин-стрiт, яке вони планують знести i на його мiсцi звести урядову будiвлю або щось в цьому родi. Те, що вони ще не почали, i це трива" вже два роки, але, тим не менш, нас викрили - i ось ми тут ".


"Насправдi, я б сказав, що це полiпшення", - сказав йому Морiартi.


"Довелося трохи помити, витерти пил i все таке", - сказав Твiст, озираючись по сторонах з видом власника, - "але все почина" приходити в норму". Вiн махнув рукою у напрямку дальньо╖ стiни. "Ходiмо сюди, де ми зможемо обговорити нашi справи. Я б сказав, що нам дiйсно потрiбно обговорити деякi справи. Ти прийшла через стiльки часу не тiльки для того, щоб подивитися на мене, фiз, якою б при"мною була перспектива.


"Ваше обличчя дiйсно витвiр мистецтва", - погодився Морiартi, коли вони разом рушили в напрямку вказано╖ стiни. "Рембрандт оцiнив би вас. Рафаель - не дуже. Але, як ви сказали, у нас, можливо, " деякi справи.


Коли вони дiсталися до стiни, Твiст потикав в гобелени, кожен тичок пiднiмав невелика хмарка пилу, бурмочучи: "Нiколи не можу знайти цю чортову штуку", - поки шматочок моза╖ки з стiною замку не провалився пiд його дослiджують пальцем.


"Повинно бути, це те саме мiсце", - сказав вiн i пiдняв гобелен, вiдкриваючи вхiд без дверей в маленьку кiмнату за ним. "Пiдемо в мо" святилище, - сказав вiн, - i ми поговоримо".


Кiмната була освiтлена високим вiкном, через яке виднiвся шпиль церкви, iмовiрно Свято╖ Марi╖-в-Полях. Стiни були обвiшанi старовинними оксамитовими порть"рами з червоно-золотими зображеннями тюльпанiв в рiзних позах. В кiмнатi стояли письмовий стiл i стiлець, за якими, можливо, сидiв Генрiх VII, кiлька м'яких стiльцiв невизначеного походження i книжковий шафа червоного дерева, битком набитий книжками. Сер Ентонi нахилився, щоб поглянути на деякi назви. Там було неповне зiбрання творiв Дiккенса, повне зiбрання романiв Уеверлi, Путiвник по графства Ноттiнгемшир, кiлька переплетених томiв "Панча" i кiлька романiв Анни Кетрiн Грiн.


"Цiкаво, е-е, рiзноманiтнiсть книг у вас тут", - сказав сер Ентонi, помiтивши, що Твiст спостерiга" за ним.


"Еклектичний, от що", - припустив Твiст. "╥х приносять менi з усього цього величезного мегаполiсу мо╖ колеги по гiльдi╖, бiльшiсть з яких не читають. Таким чином, вони вибирають книги не за ╖х змiстом як такого, але iнодi вони натикаються на них за те, що можна назвати цiкавими обставинами. Ось цю, наприклад, " сказав Твiст, вказуючи на те, що лежить боком на полицi, - лiтнiй джентльмен викинув з кеба, який прогарчав: 'Ба! Який несусвiтня дурниця!', коли вона вилетiла з його руки. Пролетiла прямо перед носом юного Шнобби-Кульгавого, який принiс ╖╖ сюди. У мене не було можливостi ознайомитися з ним особисто, тому я не можу прокоментувати судження джентльмена ".


Сер Ентонi втупився на корiнець книги. "Походження людини i статевий вiдбiр", свiдчив напис, Чарльз Дарвiн. "Можливо, джентльмен, який жбурнув його," припустив вiн, - очiкував, судячи по назвi, чогось iншого, нiж те, що вiн отримав".


"Мабуть," погодився Твiст. " Зараз. "Вiн потер руки, неначе грiв ╖х перед вогнем. " Давайте перейдемо до справи. Що ми, жалюгiднi, яких вважають жебраками, можемо зробити для вас, джентльмени?


Морiартi задумався. "Як ви дума"те, скiльки з ваших, е-е, членiв клубу можуть розумiти або, принаймнi, дiзнаватися французький, коли чують його?"


Здоровий очей Твiста трохи розширився, i вiн повернув голову, щоб бачити професора прямо в полi свого зору. "У мене не було нiякого способу дiзнатися, чи не так?" - запитав вiн. "Це не з тих речей, якi виникають при передачi туди-сюди звичайно╖ балаканини, чи не так?"


"Як ти дума"ш, ти зможеш це з'ясувати?"


" Звичайно, я можу це з'ясувати, хто сказав, що я не можу?


" Досить швидко?


" Завтра в цей же час.


"Тодi ось чого я хочу", - сказав Морiартi.


ОСТАННIЙ ПЛАНТАГЕНЕТ


СПЕЦIАЛЬНО ДЛЯ ВЕЧIРНЬОГО ДЗВIНКА


НЕ КОЖЕН ДЕНЬ древнiй i почесний дворянський патент, що вийшов з ужитку, поверта"ться його законному спадко"мцю. Мiстер Альбрет Деканар, який нещодавно пере╖хав до Великобританi╖ зi свого постiйного мiсця проживання у Францi╖, прийняв титул графа Мерсi. Мiстер Деканар стверджу", що " прямим нащадком по чоловiчiй лiнi╖ Реджинальда Фiппса Кэлворти Бонневорта, останнього графа Мерсi, i представив документи, що пiдтверджують його претензi╖ на звання пера, Королiвський офiс Палати лордiв, який розгляда" це питання.


Останнiй лорд Мерсi бiг з Англi╖ в 1588 роцi, коли були представленi докази його причетностi до так званого змови Бабiнгтона, який, як вiдомо кожному школяревi, був спробою змiстити королеву ╢лизавету Марi"ю, королевою Шотландi╖. Вважа"ться, що вiн помер в Греноблi в 1604 роцi. Сам титул пера нiколи не скасовувався i залишався вакантним останнi три столiття.


Майбутнiй лорд Мерсi також привiз iз собою документи, що доводять невиннiсть його предка у звинувачення, якi були висунутi проти нього лордом Уолсингемом, особистим секретарем королеви ╢лизавети i, як прийнято вважати, ╖╖ начальником шпигунства.


Якщо його вимога буде задоволена, то мiстер Деканар також може вважати себе законним спадко"мцем королiв Плантагенетiв, оскiльки графи Мерсi завжди заявляли про прямому походження по чоловiчiй лiнi╖ вiд племiнника Рiчарда III Едварда, графа Уорiка, який був страчений в 1499 роцi.


Звичайно, зараз все це спiрно. Передбачуваний лорд Мерсi навряд чи мiг знайти яку-небудь пiдтримку в спробi повернути британський трон Будинку Плантагенетiв в наш статечний i усталений столiття, але цiкаво помiркувати про те, що могло б бути.


OceanofPDF.com


[ГОЛОВА ДВАДЦЯТА]


ОВОЧЕРIЗКА "БЕЛЬВIЛЬ"


Нiхто нiколи нiчого не робить навмисно


в iнтересах зла заради самого зла.


Кожен дi" в iнтересах добра,


як вiн це розумi".


Але кожен розумi" це по-сво"му.


В результатi люди тонуть, вбивають один одного


на користь добра.


- П. Д. УСПЕНСЬКИЙ


MLLE. ЛУ╥ЗА ДЕШАМ БУЛА високою, стрункою молодою жiнкою рокiв тридцяти. ╥╖ густе каштанове волосся, зiбране в пучок, були ретельно укладенi на тонкому обличчi, а широко розкритi карi очi непорушно дивилися на свiт i нiчого вiд нього не очiкували. Вона манiрно сидiла на кра"чку дубового крiсла з прямою спинкою, яке Холмс висунув для не╖, ноги разом, руки щiльно притиснутi до бокiв, наче не хотiла, щоб ╖╖ тiло займало бiльше, нiж мiнiмально необхiдно. ╥╖ коричневе плаття з високою талi"ю було без прикрас, якщо не вважати широкого бiлого мереживного комiра, обрамлявшего шию. У правiй руцi вона мiцно стискала довгий бiлий парасолька з ручкою iз слоново╖ кiстки у формi голови папугу.


"Це не те, про що менi подоба"ться говорити", - сказала вона по-французьки, переводячи погляд з Барнетта Холмса, а потiм перевела погляд на настоятельку. "але ви повиннi це знати. Чому я тут?" ╥╖ голос був глибоким, з ледь вiдчутною хрипотою, яка пом'якшувала приголоснi.


"Тому що я попросила тебе прийти?" - припустила настоятелька.


"Так. Чому?"


"Тому що тобi " що розповiсти, i цi люди хочуть це почути".


"Чому?"


"Це," сказала iгуменя, вказуючи рукою, " мiй друг мiстер Шерлок Холмс, а це мiстер Бенджамiн Барнетт. Вони британцi".


"Я так i зрозумiла," сказала мадемуазель. Дешам, "по ╖хньому взуттi".


"Вони прийшли сюди за нашою допомогою, Лу╖за", - сказала iгуменя. "В Англi╖ розгулю" божевiльний. Вiн вбива" жiнок i рiже ╖х самим жахливим чином. За словами мiстера Холмса, чоловiк був описаний тим, хто бачив його високим, струнким, з царственим виглядом, одягненим як джентльмен. Вiн смi"ться, завдаючи калiцтва. Не сильний смiх, а дитячий смiх. Вони вважають, що вiн француз. Щоб краще з'ясувати, де вiн може бути зараз, ╖м потрiбно дiзнатися його iсторiю ".


Лу╖за Дешам повiльно пiднiмалася, поки настоятелька говорила. Вона вся тремтiла. Через мить пiсля того, як настоятелька замовкла, парасолька Лу╖зи зi стуком упав на землю перед нею, ╖╖ очi закрилися, i вона вiдкинулася на спинку стiльця.


- Боже мiй, - сказала iгуменя, швидко встаючи. " Я так i думала. ... Менi так шкода.


Перш нiж iншi встигли щось зробити, очi Лу╖зи вiдкрилися, i вона оглянула кiмнату. "Нерозумно з мого боку", - сказала вона, випростуючись у крiслi i намагаючись зобразити слабку посмiшку.


Холмс схопився на ноги. " Мадемуазель, з вами все в порядку?


Очi Лу╖зи метнулися до Холмсу, потiм до Барнетту. "Це вiн?" - вигукнула вона. " Це могло бути? Я думала, вiн мертвий. Вони сказали менi...


" Ось! Настоятелька простягнула Холмсу маленький келих. " Коньяк. Передайте це ╖й.


Холмс узяв склянку i обхопив долонями Лу╖зу. Якусь мить вона дивилася на склянку, немов не розумiючи, що це таке, а потiм швидким рухом пiднесла його до уст i осушила.


"А!" Холмс сказав, потираючи руки. "Ну ж, це багатообiцяюче!"


"Холмс!" вигукнув Барнетт. " Справдi! Ледi серйозно засмучена.


"Насправдi", - сказав Холмс. Вiн нахилився до мадемуазель. Дешам, його яструбинi очi вп'ялися в ╖╖ обличчя. "Я так розумiю, це опис ма" для вас якесь значення?" - запитав вiн. " Так ось чому ти носиш парасольку?


"Так", - сказала вона йому, простягаючи руку, щоб пiдняти предмет з пiдлоги бiля сво╖х нiг. "Я нiколи не розлучаюся з ним".


"Холмс," почав Барнетт, " що...


"Ну ж", - сказав Холмс. "Ви чули, як цей маленький витончений парасолька вiд сонця дзенькнув, вдарившись об пiдлогу. Безсумнiвно, щоб зробити такий при"мний удар, на його держаку " або фляжка, або лезо. Обставини сприяють клинку. "Вiн знову повернувся до молодо╖ жiнки." кого ти бо╖шся?


"Про людину, яка це зробила", - сказала вона, вказуючи пальцем на високий комiр, що оточував ╖╖ шию. "Я думала, що вiн мертвий, але не була впевнена. Тепер - те, що ви говорите ... Двох таких монстрiв бути не могло.


"Монстри?" Запитав Барнетт. "Ти ма"ш на увазi..."


Вона пiдняла руки до ши╖ i розстебнула маленькi гудзики, утримують комiр. "Дво" чоловiкiв, як той, хто це зробив", - сказала вона, розстiбаючи комiр i пiднiмаючи голову.


На ╖╖ ши╖, над ключицею дугою тягнувся широкий, зловiсний шрам - червона щiлину, яка виглядала чомусь ледь прикрито╖, нiби вона могла вiдкритися та дозволити кровi хлинути назовнi в будь-яку секунду.


"Боже милостивий!" - Вигукнув Барнетт.


"Боже мiй", - сказав Холмс. "Яка незвичайна вiдмiтина. Я провiв деякий дослiдження рубцiв i нiколи не бачив нiчого подiбного. "Вiн пiдвiвся i дiстав з кишенi збiльшувальне скло. - Можна? - запитав я.


"Якщо хочеш", - сказала вона. "Чому нi?"


Холмс обережно розсунув комiр ще бiльше i уважно оглянув рану. "Гостре лезо, " прокоментував вiн, - але саме по собi воно не могло викликати такого. Рана досить стара, я б сказав, досить добре зажiвшая, i все ж сам шрам вигляда" майже свiжим. Чим це поясню"ться?"


"Боюся, що головний хiрург лiкарнi Пiть"-Сальпетрi"р несе вiдповiдальнiсть за появу шрама", - сказала Лу╖за. "Вiн змастив рану маззю, поки вона заживала, i в не╖ була погана реакцiя. Шрам утворив щось на зразок струпа i через деякий час придбав цей колiр. До цього вiн добре го╖вся. I все ж, оскiльки вiн майже напевно врятував менi життя, я не можу говорити про нього погано. Що стосу"ться самого шрама, я вважаю, винен чоловiк, якого ви шука"те.


"А!" Сказав Холмс. "Тодi-"


" Можливо, тобi слiд дозволити ╖й розповiсти свою iсторiю, Шерлок, - запропонувала настоятелька, - а потiм задавати тi питання, якi в тебе ".


"Звичайно," сказав Холмс, вiдкидаючись на спинку стiльця i засовуючи збiльшувальне скло назад у кишеню пiджака. " Ви повиннi пробачити мене, мадемуазель. Мо" завзяття iнодi змушу" мене забiгати вперед ".


"I набагато випереджа" тих, хто тебе оточу"", - сухо прокоментувала настоятелька.


Mlle. Дешам простягнув келих настоятельцi, яка через мить, кивнула i потягнулася за фляжкою з коньяком.


"Пройшло два роки", - сказала вона. "Я була танцiвницею в "Росiйських горах". Не в хорi, як ви розумi"те, а керiвником. У мене були шанувальники, але жоден з них не був вище iнших, якщо ви розумi"те, що я маю на увазi.


"Так, звичайно", - сказав Холмс. " Продовжуйте.


"Був один чоловiк - той, кого ви опису"те, - який приходив майже кожен вечiр. Вiн сидiв на самотi за столиком у переднiй частинi залу, випивав пляшку шампанського i витрiщався на дiвчат. Але, звичайно, було багато чоловiкiв, якi це робили. "Вона замовкла i повернулася, щоб подивитися на настоятельку, яка через секунду продовжила розповiдь.


"У той час," сказала абатиса, " в Парижi розгулював людина - божевiльний. Преса дала йому жахливе прiзвисько 'бельвильский рубака', оскiльки його перша вiдома жертва, шiстнадцятирiчна школярка, була знайдена в провулку поряд з вулицею Рампоно в Бельвиле. Але незабаром вiн перейшов до нападiв на жiнок в ╖х власних будинках по ночах ".


"Дивно," сказав Барнетт. " Я не пам'ятаю...


"Це залучило на диво мало уваги преси", - сказала iгуменя. "Цiкаво, звичайно, поки ви не згада"те, що Паризька виставка ось-ось мала початися, i влада не хотiли, щоб що-небудь перешкоджало тисячам туристiв, яким було призначено при╖хати i подивитися на нову вежу мiстера Ейфеля, i побродити серед безлiчi павiльйонiв, i захопитися всiм паризьким - всiм французьким. Не можна було допустити, щоб випадкова рiзанина молодо╖ жiнки вiдволiкала вiд усього цього. Зрештою, монстр нападав тiльки на пiдпiльних дiвчат, а не на респектабельних жiнок або туристiв.


- Цi филлы...? - Почав Барнетт.


"Термiн, що використову"ться владою для опису незаре"строваних повiй, на вiдмiну вiд filles soumises, у яких " посвiдчення особи вiд жандармiв. У Францi╖ все регулю"ться. Бiдним дiвчаткам, як ви розумi"те, не нада"ться нiяко╖ допомоги, але вони регулюються ".


" Ви говорите... - Почав Холмс.


"Так, хочу, не так", - погодилася настоятелька, силувано посмiхнувшись. "Як ви, можливо, помiтили в минулому, я мало поважаю тих, хто вважа", що у них " право вказувати iншим, як себе вести".


" А ви абатиса? поцiкавився Холмс. " Як ви примиряете...


"Це, як би це сказати? Шлюб з розрахунку " мiж мною i Церквою, але не обов'язково за переконання - з обох сторiн. Мо" начальство заплющу" очi на багато чого з того, що я роблю, а я - на багато чого з того, що вони роблять ".


Настоятелька взяла правою рукою три келихи на нiжках, тримаючи ╖х вертикально мiж пальцями, i наповнила кожен приблизно на три чвертi дюйма коньяком. "Ось," сказала вона, простягаючи один Холмсу, iнший Барнетту. " Давайте пiдживимося перед розповiддю. Вона пiдняла глечик, запитливо глянувши на мадемуазель. Дешам, яка похитала головою.


"Поки вистачить", - сказала вона.


"Ну що ж", - сказала iгуменя, вiдновлюючи свою розповiдь. "Лу╖за була останньою жертвою чудовиська. Вiн був, як ви, звичайно, здогадалися, джентльменом, який сидiв за першим столом. До ╖╖ нещастя, вiн вiдвернувся вiд filles éparses - вуличних повiй, i вона якимось чином привернула його увагу.


"Повинно бути, в якийсь момент вiн простежив за мною до будинку, " сказала Лу╖за, - тому що знав, де я живу. Дiйсно, у мене " пiдстави вважати, що вiн кiлька разiв був у мо╖й квартирi в мою вiдсутнiсть. Iнодi я помiчав, що речi злегка зрушенi з мiсця. Я припустив, що це була прибиральниця або консь"ржка, виявля" здоровий iнтерес до життя сво╖х мешканцiв. Але ...


"Продовжуйте," сказав Холмс.


"В цей раз вiн чекав мене в мо╖й спальнi, сидячи на мо"му лiжку. Коли я увiйшла, вiн скочив i схопив мене за... - Вона проковтнула i продовжила: - за горло i потягнув назад до лiжка. Я був занадто вражений, щоб навiть злякатися, настiльки це було несподiвано. Але я був занадто вражений, щоб зробити що-небудь, щоб допомогти собi. Я впустила свiчку, коли вiн схопив мене, i в кiмнатi було темно, але я майже вiдразу зрозумiла, хто це був - вiн весь час смiявся, i той же самий ... шум ... час вiд часу виривалася з нього, коли вiн спостерiгав за танцюючими дiвчатами в клубi. Вiдчуття жахливого страху охопило мене. Було ясно, що вiн божевiльний, i менi пощастить, якщо я виберуся звiдси живою". Вона замовкла i закрила очi.


" Якщо ви не хочете продовжувати- - початку настоятелька.


Лу╖за похитала головою i сказала: "Однак, я, мабуть, вип'ю ще трохи коньяку, якщо ви не заперечу"те".


"Звичайно", - сказала iгуменя, потягнувшись за графином.


"Я про це говорила всього три рази з тих пiр, як це сталося", - сказала Лу╖за. "Один раз за жандармiв, знову за суддю-iнспектора, i за мадам аббатису, яка втiшила мене i дала менi волю йти далi". Вона простягнула свiй келих аббатисе, а потiм зробила ковток коньяку. "Вiн порiзав мене", - продовжила вона. "Спочатку розрiзав мою блузку i корсет i, цiлком випадково, я впевнена, порiзав мою шкiру. У мене досi " цей шрам".


"Ви дуже смiливi навiть для того, щоб говорити про це зараз, через роки", - сказав Барнетт.


"Спасибi", - сказала вона. "Я не вiдчуваю себе хороброго. Я боюся, що iсну" ймовiрнiсть того, що вiн знову на вулицi. Дуже налякана".


"Вiн у Лондонi, а не в Парижi, якщо це дiйсно вiн," сказав Холмс.


" Як тобi вдалося втекти вiд цього божевiльного? - Запитав Барнетт.


"Я не могла кричати," сказала вона, " але, мечась, я абсолютно випадково перекинула нiчний столик бiля лiжка. Великий глек впав на пiдлогу i розбився. Через кiлька секунд у спальню вдерся мiй брат Жак. Вiн схопився з чоловiком, який вирвався i втiк вниз по сходах, залишивши свою капелюх i великий, дуже гострий нiж ".


" Значить, ця людина втiк? - Запитав Барнетт.


" На даний момент. Жак вважав бiльш важливим подбати про мо╖х ранах, i тому я вижила. Якщо б вiн погнався за цi"ю людиною, вiн мiг би зловити його, а мiг i не зловити, але я напевно стiк би кров'ю i помер.


"Ваш брат жив з вами?" спитав Холмс.


" Нi. Жак - моряк. Вiн був вдома у вiдпустцi з лiнкора Марсо i спав на кушетцi в нiшi поряд з вiтальнею. Я навiть не знав, що вiн був там. Очевидно, що i "Бельвiль Слайсер" теж не знав.


"Вам дуже пощастило, мадемуазель," сказав Холмс. " Що сталося потiм?


"Крики розбудили мого брата консь"ржку, яка пiднялася наверх, щоб вилаяти мене за те, що в мо╖х кiмнатах чоловiк. Жак послав ╖╖ за машиною швидко╖ допомоги, i мене вiдвезли в лiкарню ".


" А ваш нападник?


"Я сказав жандармовi, що допитував мене у лiкарнi, коли я змiг говорити - ну, насправдi я не мiг говорити, але з допомогою блокнота я змiг передати iнформацiю. Це було, по-мо"му, три днi потому. Я був без свiдомостi вiд втрати кровi i шоку. Вони не були впевненi, що я виживу ".


"Мiй бiдний голубок", - сказала iгуменя.


"Я сказав йому, що впiзнав нападника, що вiн був завсiдником кабаре, але я не знав його iменi. Агент полiцi╖ був посланий в "Монтань Руссес" запитати керуючого, не зна" вiн, можливо, iменi цi"╖ людини.


Холмс нахилився вперед. " Вiн упiзнав його?


" Краще. Iстота сидiла за сво╖м звичайним столом, коли прибув агент. Як менi сказали, вiн здавався здивованим, що його можуть розшукувати за будь-яке правопорушення. Що стосу"ться решти ... Вона простягнула руку настоятельцi.


"Вiн пiшов добровiльно," сказала iгуменя, продовжуючи розповiдь, " i з багатьма смiшками повернувся в полiцейську дiлянку. Все це було непорозумiнням; вiн не зробив нiчого поганого. Як з'ясувалося, його звали Жорж Бонфис д Енi, i вiн володiв магазином тканин на авеню Вайль. Було отримано ордер на обшук магазину та його квартири на рю де Про, i було знайдено безлiч жахливих речей. Незабаром стало ясно, що вiн дiйсно був бельвильским Мясорубом."


"Жахи?" - запитав Барнетт. Коли настоятелька приготувалася заговорити, вiн пiдняв руку. "Якщо подумати, - сказав вiн, - можливо, нам краще ╖х не чути. Нема" нiяко╖ необхiдностi...


- Навпаки, - сказав Холмс. " Кожна крупинка iнформацi╖ про цю людину, якою б непри"мною вона не була, може виявитися корисною для нас. Вiн повернувся до мадемуазель. Дешам. "Якщо ви вибачилися, поки мадам Iрен говорить про це, ми, звичайно, зрозумi"мо. Мабуть, ви нiчого не можете додати до розповiдi про те, що було виявлено, коли ви були в лiкарнi або iншим чином були вiдсутнi ".


"Я залишуся," твердо сказала Лу╖за.


"Дуже добре," сказав Холмс. Вiн повернувся до iгуменi. - Ви зна"те, що було знайдено?


"Я вiрю", - сказала вона. "Суддя з виховно╖ роботи був мо╖м близьким другом в той час. Саме вiн попросив мене надати посильну допомогу мадемуазель Лу╖зi, яка, за зрозумiлих причин, страждала не тiльки вiд фiзичних ран.


"Значить, у вас був власний погляд на цю справу?" - Спитав Холмс.


" Можна i так сказати. Я бачила опис того, що було знайдено в квартирi месь" д Енi. Там були- " Вона замовкла й подивилася на Лу╖зу, роздумуючи, але потiм продовжила. "Там були частини тiл, можливо, дюжини жiнок неопiзнаних, збереженi у великих банках в якийсь рiдини. Також, е-е, придаткiв, якi були видаленi у маленьких хлопчикiв. Решта тiла цих невпiзнаних жертв, наскiльки менi вiдомо, так i не були знайденi".


Барнетт похитав головою. "Це, мабуть, було жахливе судовий розгляд", - сказав вiн.


"Нiякого суду не було", - сказала iгуменя. "Спецiальна колегiя суду асистентiв визнала Жоржа Бонфиса д Енi "недi"здатним постати перед судом через неосуднiсть" i вiдправила в психiатричну лiкарню. Як виявив мiй друг-журналiст, не заохочувалося, щоб хто-небудь писав про цьому разi або занадто докладно цiкавився поточним станом месь" Бонфиса д Енi або курсом лiкування. Приблизно через шiсть мiсяцiв стало вiдомо, що месь" Бонфис д Енi помер - гадаю, вiд пневмонi╖.


"В якiй лiкарнi проживав месь" Хто-де-Там?" Запитав Барнетт.


" Будинок-музей Свято╖ Анни ла Белль, який знаходиться недалеко вiд мiста Брюнуа, на пiвдень вiд Парижа.


" Керу" релiгiйним орденом? - Спитав Холмс.


"Можливо, коли-то й так, - сказала iгуменя, - але в останнi роки тут працю" група, що назива" себе "Ризниця Агно-де-Д'""".


"По-мо"му, звучить релiгiйно", - зауважив Барнетт.


"Так можна подумати", - погодилася настоятелька Iрен. "Дiйсно, орден претенду" на схвалення "пископа того чи iншого мiсця, але це не зазначено нi в яких офiцiйних церковних документах, наскiльки менi вiдомо".


"Отже," сказав Холмс, - напрошу"ться розумний висновок, що Бельвильский Тесак все ще живий i займа"ться сво╖м ремеслом, хоча i по той бiк Ла-Маншу. Але чому i за чи╖м наказом? Я вважаю, що вiдповiдi на цi питання можна знайти саме в будинку фус прекрасною Свято╖ Анни. Ми повиннi вирушити туди ".


Барнетт встав. "Спасибi вам, настоятелька, за вашу допомогу, i вам, мадемуазель. Дешам, я захоплююся вашою мужнiстю, i ми дуже вдячнi вам за допомогу".


"Будь ласка", - сказала вона. "Визначте, чи живий цей монстр або мертвий. I... i... i якщо вiн живий - убийте його".


OceanofPDF.com


[ГОЛОВА ДВАДЦЯТЬ ПЕРША]


БЕЗУМСТВО ЦЬОГО ДНЯ


Божевiлля вчорашнього Цього Дня справдi пiдготувало;


Завтрашн" Мовчання, Трiумф або Вiдчай:


Пий! бо ти не зна"ш, нi звiдки ти прийшов, нi навiщо:


Пий! бо ти не зна"ш, нi навiщо ти йдеш, нi куди.


-ОМАР КАЙЯМ (ПЕРЕКЛАД ЕДВАРДА ФIТЦДЖЕРАЛЬДА)


БАКЛ-СТРIТ ВIДХОДИЛА вiд Коммонс-роуд пiд косим кутом, повертала налiво, повертала праворуч i закiнчувалася у цегляно╖ стiни. Вулиця була заселена старими складами i дворами, заповненими уламками давно закритих пiдпри"мств, викинуто╖ меблями i кинутими життями. За стiною був вузький двiр, безладно завалена деталями для трамва╖в, що залишилися вiд неiснуючо╖ спроби створити коротку парову залiзницю.


Будинок на лiвому краю двору був заколочен i обгороджений парканом, i в ньому нiхто не жив протягом трьох десятилiть, перш нiж його виявив полковник Огюст Лефавр. Коли Лефавр повернувся в Лондон в ролi "Макбета", будинок заповнив потреба в та"мному мiсцi збору, складi припасiв i в'язницi. Протягом останнiх двох мiсяцiв божевiльного Бонфиса д Енi, вiдомого як "Генрi", тримали пiд охороною в кiмнатi нагорi, куди випускали лише на короткi промiжки часу для задоволення зловiсних потреб Ризницi i його доглядача Макбета.


Протягом останнiх трьох тижнiв принца Уельського помiщали в зручну, але безпечну кiмнату на першому поверсi, вважаючи, що його утримують з метою отримання викупу. Вiн був незадоволений.


"У нього " скарги," сказав Просперо.


Макбет вiдiрвався вiд сво╖х записiв. - Який з них?


"Принц".


"Який з них?"


" Його високiсть. Справжнiй принц. Хоча твiй чортiв друг Генрi теж не гуля" по парку.


"На що ж вiн скаржиться?"


"Принц? Крiм звичайних заяв про те, що ми не можемо так з ним вчинити i тому подiбного, вiн хоче отримати ранкову "Таймс", вiн хоче трохи розiм'ятися, вiн хоче побачити нас на лавi пiдсудних як звичайних злочинцiв, i вiн хоче знати, чому за нього не був виплачений викуп ".


" Так. А Генрi?


"Вiн хоче знати, чому його весь день тримають пiд замком, i вiн хоче отримати свiй шматочок спiдницi". Просперо посмiхнувся. "I вiн хоче знати, чому вiн не може зустрiтися з принцом".


"А!" сказав Макбет. " Значить, вiн зна", хто наш гiсть, чи не так?


"Може, вiн божевiльний," припустив Просперо, " але вiн не дурень.


"Простеж, щоб його потреби були задоволенi", - сказав Макбет. "Цей день майже настав, i нам потрiбно, щоб вiн був енергiйним, але не шаленим. Завтра ми пере╖жджа"мо в будiвлю Рассел-Корту i наводимо його в порядок для знаменного моменту ".


"У нас тепер " для нього набiр повiй", - сказав Просперо. "Вона не дуже хороша, але зiйде".


"А!" - сказав Макбет. Вiн пiдвiвся i кiлька секунд пiдстрибував на носках, як боксер, що виходить на ринг. " Давайте почнемо вечiрн" святкування.


Просперо рушив попереду нього по коридору. " Кажу тобi, ця частина менi не подоба"ться, - сказав вiн.


"Сьогоденню необхiднi його пороки", - проголосив Макбет.


Просперо повернувся, щоб на мить поглянути на нього, потiм похитав головою. " Менi це не подоба"ться. Нi за що.


Дiвчина чекала ╖х бiля парадних дверей, де кучер висадив ╖╖. Вона була молода, тендiтна на вигляд i досить охайний, з темними очима та повними губами. На нiй була сукня з свiтло-сiро╖ тафти з високим комiром, яке колись було елегантним, але це було кiлька десятилiть тому. "Скажи, що це за мiсце?" - запитала вона, коли Макбет вiв ╖╖ по коридору. "Зовнi, звичайно, дивитися особливо нема на що. Зсередини теж, якщо вже на те пiшло, " додала вона, озираючись по сторонах.


"Цього досить для наших потреб", - сказав Макбет. "Iдiть сюди".


Вона стрималася. "Менi обiцяли фунт", - сказала вона, i по ╖╖ голосу було видно, наскiльки неймовiрним здалося ╖й цю пропозицiю.


"I фунт ти отрима"ш," запевнив ╖╖ Макбет. " Он дверi, - зазначив вiн. " Твiй джентльмен чека".


"Послухай, адже вiн не хоче займатися нiчим збоченим, чи не так? Я не захоплююся такими збоченими речами".


"Запевняю вас," сказав Макбет, - все, чого вiн хоче, - це задовольнити сво╖ плотськi бажання".


Секунду вона виглядала здивованою, але потiм ╖╖ обличчя прояснилося. "Тодi все в порядку, чи не так?" - сказала вона, прямуючи до дверей. Вона обережно постукала i була винагороджена хихиканням: "Iди, моя люба, iди".


Вона увiйшла в будинок.


Крики не поновлювалися хвилин десять. Вони вечеряли в маленькiй кiмнатi далi по коридору, i звуки були приглушеними i вiддаленими з-за стiн. Вони прикинулися, що не чують. Пiсля другого крику Просперо вiдсунув стiлець. "Я вже досить по╖в", - сказав вiн. "Мабуть, я вийду на вулицю. Выкурю сигару. Прогуляюся".


Макбет встав, його щелепа була стиснута, а м'язи ши╖ злегка пересмикувались, коли вiн з усiх сил намагався залишатися безпристрасним. "Ти дума"ш, це просто?" - вимогливо запитав вiн. "Ми намага"мося повалити вкорiнену монархiю або, принаймнi, посiяти такий розлад, що погляди всiй Британi╖ будуть прикутi до себе протягом наступних двох рокiв, i у нас " тiльки один iнструмент. Це неточно. Це непри"мно. Але це те, що у нас ". Втрачено кiлька життiв, в основному безглуздих, за яким свiт не буде нудьгувати. Подумайте про людськi жертви, якщо Британiя почне вiйну з Францi"ю. Зiставте це з життям цi"╖ кокотки.


"Я, мабуть, прогуляюся", - сказав Просперо.


Минуло менше двох хвилин, перш нiж крики припинилися.


Через кiлька хвилин дверi Генрi прочинилися, i вiн виглянув у хол. Вiн хихикнув. "Я в порядку", оголосив вiн.


Макбет встав i намацав у кишенi жилета кiлька монет. Вiдрахувавши один фунт, вiн зав'язав ╖х у великий носовичок i пiшов за парою чоловiкiв, щоб тi допомогли йому зробити те, що потрiбно було зробити.


OceanofPDF.com


[ГОЛОВА ДВАДЦЯТЬ ДРУГА]


ХТО МИСЛИТЬ ЗЛО


Це факт, який не може


бути вiдкинутим: Порочнiсть iнших


ста" нашим власним злом, тому що


це розпалю" щось зле в наших


власнi серця.


- КАРЛ ЮНГ


ТА╢МНИЧИЙ БЕЗЛАД В ОПЕРНОМУ ТЕАТРI "КОВЕНТ-ГАРДЕН"

ПОДАРУНОК КОРОЛIВСЬКО╥ СIМ'╥


СПЕЦIАЛЬНО ДЛЯ ВЕЧIРНЬОГО ДЗВIНКА


ВIВТОРОК, 30 вересня 1890 р.


На дзвiнок щойно надiйшла iнформацiя про тривожну подiю, що сталася чотири вечори тому в знаменитому оперному театрi Ковент-Гарден. Поки йшов вечiрнiй оперний спектакль , невiдомий зловмисник пробрався в гримернi за лаштунками i напав на мадемуазель . Матильда ван Тромф, примадонна опери, вдарила великим ножем, завдавши ╖й важку рану на ши╖. Сво"часне прибуття сержанта Альберта Коттсвелла зi столично╖ полiцi╖ змусило агресора припинити свою атаку i запобiгло переростання цього жахливого iнциденту в ще бiльшу трагедiю. Сер Вiнсент Поберти, мiсцевий хiрург, вийшов iз зали, щоб надати допомогу, i мадемуазель. ван Тромф була доставлена до лiкарнi Святого Георгiя в Гайд-парку i вiдпущена вiдновлювати сили у сво╖й квартирi. Очiку"ться, що вона повнiстю видужа", хоча поки невiдомо, чи зможе вона знову спiвати. Спiвачка заявила, що не знала нападника i не може уявити причин його дiй.


За словами нашого iнформатора, Його королiвська високiсть принц Альберт Вiктор був присутнiй на представленнi i фактично перебував за лаштунками в момент нападу, але вiн не отримав жодних травм i, мабуть, не знав про те, що вiдбува"ться. Не зовсiм ясно, що саме Його Королiвська високiсть робив у той вечiр в Ковент-Гарденi, оскiльки його вiзит не був включений в опублiковане Палацове розклад i не було оголошено заздалегiдь.


Коли його попросили прокоментувати цю справу, представник Палацу сказав, що Палацу нiчого не вiдомо про iнцидент. Вiн також заявив, що принц вiдмовився давати iнтерв'ю.


Виконувалася опера 'Мефiстофель', переказ легенди про Фауста iталiйського композитора Аррiго Бойто, яку не бачили на лондонськiй сценi бiльше двадцяти рокiв. Mlle. ван Тромф виконувала роль Маргарет. Напад стався пiсля третього акту в гримерцi спiвачки, де вона вiдпочивала в очiкуваннi фiнального завiси, щоб вийти на сцену. Заклик зi сцени про допомогу викликав деякi коментарi, що прозвучали у серединi номера, але нiхто в залi не знав, що саме сталося, хоча деякi вiдзначали той факт, що мадемуазель Дж. ван Тромф не вийшла на прощальний уклiн, що було майже безпрецедентним фактом в анналах театру.


Iнтерв'ю на сво"му мiсцi, будинок на наступний ранок, сержант Cottswell заявив, що вiн лише виконував свiй обов'язок, i вiн був радий, що мадемуазель Ван Tromphe б вiдновити. Вiн вiдмовився вiдповiдати на будь-якi подальшi питання, заявивши, що про те, що сталося, повиннi розповiсти iншi.


Ходять чутки про бiльш раннiх актах насильства аналогiчного характеру, якi, як стверджу" джерело, що побажало залишитися анонiмним, мали мiсце в рiзних мiсцях Лондона в минулому мiсяцi.


ТIЛО ЗНАЙДЕНО В ТЕМЗI


Понiвечене тiло молодо╖ жiнки було вилучено з Темзи бiля пiднiжжя Вузькiй вулицi в Лаймхаусе рано вранцi. Полiцейський лiкар вважа", що воно пробуло у водi не бiльше доби. Це остання з серi╖ подiбних знахiдок за останнiй мiсяць. Жодна з жiнок не була пiзнана, дiя припливiв i вiдливiв i рiчкових мешканцiв додало до початкового вигляду досить спотворення, щоб зробити тiла невпiзнанними, хоча вважа"ться, що всi вони були вуличними жiнками.


НАГАДУ╢ ВБИВСТВА В УАЙТЧЕПЕЛI


Чи можуть цi приниження сигналiзувати про повернення сумно вiдомого Джека Рiзника, чи╖ безчинства в районi Уайтчепел два роки тому (продовження на стор 7)


* * *


"Пригощайтеся копченою рибою", - сказав його свiтлiсть Альберт Джон Витендер Ардбаум Рамсон, шiстнадцятий герцог Шорхэм, Кларенсу Антону Монтгрифу, п'ятого графу Скаллi та спадкового власниковi баронетств Рейт i Глендауэр, указуючи жестом на сервiрувальний пiднос на буфетi. "Вони смачнi, дуже смачнi". Потiм вiн махнув рукою дворецькому. "Хоррок, приготуй його свiтлостi тарiлку".


"Я не можу ╖сти", - сказав його свiтлiсть, мiцно стискаючи обома руками третю гудзик жилета i хитаючи головою. "Зда"ться, останнiм часом у мене чутливий животик. Все, що я туди кладу, проходить по колу двiчi, а потiм знову сплива" ".


"З ромом," сказав його свiтлiсть. " Що вам потрiбно, так це трохи хорошого мiцного каррi. Я попрошу свого людини приготувати вам миску Бхарлели ван. Це створить чудеса з образливим тумом.


При цiй думцi обличчя лорда Монтгрифа набуло цiкавий вiдтiнок рожевого. "Я так не думаю", - сказав вiн. " У будь-якому випадку спасибi. "Вiн пiдвiвся, мiцно вхопившись за спинку стiльця, коли професор Морiартi увiйшов у кiмнату, на кiлька крокiв випередивши Майкрофта Холмса i сера Ентонi Деррiла. "А, ось i ви," сказав вiн. " Гадаю, ви хочете щось сказати.


Вони знаходилися в залi для снiданкiв нового лондонського особняка герцога, побудованого трохи бiльше двадцяти рокiв тому, незабаром пiсля Чимбраунтенли (вимовля"ться "Чимли"). Хаус, чотирьохсотрiчна родова резиденцiя герцога в сiтi, де обiдала королева ╢лизавета i куди, за легендою, Карл I вирушив ховатися вiд Довгого парламенту в спробi втекти на Континент, був знесений, щоб звiльнити мiсце для кiлькох сотень дуже прибуткових будинкiв, що здаються в оренду.


"Можливо, вам краще залишити нас зараз, Хоррок," сказав його свiтлiсть, ще раз махнувши рукою, " i закрийте за собою дверi. Нас не турбувати, поки я не подзвоню.


"Так, ваша свiтлiсть", - пробурмотiв Хоррок, задкуючи з кiмнати i закриваючи дверi.


Морiартi затримався в дверях, щоб поправити пенсне, а потiм пройшов у кiмнату. Майкрофт пiдiйшов до м'якого крiсла бiля буфету i влаштувався зручнiше, а сер Ентонi знайшов стiлець з прямою спинкою в кутку кiмнати i продовжував вести себе ненав'язливо.


"Все налагоджу"ться", - сказав Морiартi. "У мене " вiдомостi вiд мiстера Барнетта, журналiста, який ╖здив у Париж вiд нашого iменi, що людина, яка вiдповiда" опису нашого невiдомого нападника, дiяв в Парижi близько двох рокiв тому. В окрузi вiн був вiдомий як 'Бельвильский рубака".


"I тут ми нiчого про нього не чули?" запитав граф.


"У той час ми були зайнятi власним м'ясорубкою", - нагадав йому Морiартi. "Крiм того, ми не зверта"мо особливо╖ уваги на новини з Францi╖, якщо вони не стосуються англiйцiв або вiйни. I вони, я повинен вiдзначити, вiдповiдають нам вза"мнiстю. Ми вважа"мо французiв злегка дурнуватими, а вони вважають нас жахливо надутими ".


Граф вiдкинувся на спинку стiльця i шморгнув носом. "Душно?" перепитав вiн. " Ну, правда!


"Розкажiть нам," попросив герцог Шорхэм, " про цього хлопця слайсерi.


Морiартi кивнув. "Рiзьбяр з Бельвiля, який виявився джентльменом по iменi Джордж Бонфис д Енi, був затриманий трохи бiльше двох рокiв тому пiсля вбивства кiлькох молодих жiнок i, мабуть, хлопчикiв. Брат мiстера Холмса, Шерлок, повернувся з якогось вiддаленого мiсця, яке вiн розслiдував, та зробив нам деяку допомогу в Парижi. Ця iнформацiя була отримана завдяки його зв'язкам."


Майкрофт, який обережно наливав з пляшки стаут у вiдповiдний стакан, пiдняв очi i додав: "Мiй брат i друг Морiартi, журналiст мiстер Барнетт, розкрили те, що цiлком може бути причиною цього змови", - сказав вiн. "У цьому " щось на зразок заплутаною логiки компанi╖ божевiльних, але, тим не менш, це небезпечно".


"А Рiзак для Рiзання всяко╖ Всячини?" запитав герцог.


Майкрофт махнув склянкою Морiартi, i той пiдхопив розповiдь. "Месь" Бонфис д Енi був визнаний неосудним i помiщено в притулок Свято╖ Анни пiд Парижем, де, як кажуть, близько шести мiсяцiв тому вiн помер. Шерлок Холмс i мiй колега Маммер Толливер вирушили в Сент-Енн, щоб розпитати про д Енi, i ╖м показали, де вiн похований, на маленькому кладовищi вiдразу за заднiми воротами. На цьому мiсцi варто непомiтна надгробна плита.


"Але якщо вiн помре-" почав герцог.


Морiартi пiдняв руку. "Я дотримуюся думки, що повiдомлення про його смерть сильно перебiльшенi, як одного разу сказав мiстер Твен, i, ймовiрно, надуманi".


"Ви хочете сказати, що вiн не помер?" запитав герцог. " Але якщо там " надгробок...


"А!" - сказав Морiартi. "У тому-то й справа, що надгробна плита. Я звертаю вашу увагу на цю надгробну плиту. Свята Анна догляда" за злочинцями, збитими з пантелику, близько двохсот рокiв, i багато ╖╖ жителiв померли там - i, за словами Холмса i Толливера, на цьому мiсцi не залишилося нi каменя, щоб вiдзначити це мiсце. Якщо якийсь родич не хотiв вимагати, щоб покiйний був похований в приватному порядку, то його помiщали в безiменну могилу для бiднякiв на кладовищi Монпарнас на пiдставi старовинного гранту мiста ".


Герцог приклав палець до носа i задумливо потер його. Через кiлька митт"востей вiн запитав: "I що?"


"Тому, коли вiдбува"ться щось зовсiм незвичайне, цiлком може бути, що для цього " абсолютно незвичайна причина", - сказав Морiартi. "В честь месь" д Енi було встановлено камiнь на кладовищi, в даний час вiдведеному для покiйних членiв ордену Сакристi╖ Агно-де-Дь", який керував цим мiсцем останнi двадцять рокiв. Серед кiлькох набагато бiльш старих могил " близько дюжини, де покояться померлi члени ордену, i одна, присвячена месь" д Енi. Здавалося б, хто-то хоче мати можливiсть вказати на камiнь i сказати: "Бачиш, вiн помер. Ось вiн лежить'. Що могло б змусити допитливий розум задуматися про те факт, що, зрештою, вiн, можливо, не так уже мертвий, як все це було ".


"Ви хочете сказати, що вiн може бути нашим божевiльним?" запитав граф.


"Вiн пiдходить пiд опис", - сказав Майкрофт. "Не тiльки по зовнiшньому виглядi, але й по манерi нападати. Я б сказав, що нема" жодних сумнiвiв у тому, що д Енi цiлком живий i " нашим заступником принца.


"Отже, тепер ми зна"мо, хто", - сказав його свiтлiсть герцог Шорхэм, який люто походжав взад-вперед вздовж одного краю величезного столу, який обiймав центр кiмнати. "Все, що залиша"ться з'ясувати, - це що, де, коли i, заради всього Святого, чому! Що мають проти нас французи або, принаймнi, орден Ризницi Агно-де-Дь", що вони замишляють такий мерзенний змова?"


Граф кинув короткий погляд на його свiтлiсть герцог, а потiм повернувся до Морiартi. " Хто, чи що " орденом Ризницi Агнця Божого? вiн запитав.


"Я можу дати вам деяку iнформацiю з цього приводу", - втрутився Майкрофт. "Сама секретна служба стежила за ними протягом останнiх кiлькох рокiв".


"У нас " абсолютно Секретна служба?" - запитав герцог. "Я не знав".


"Звiдси i назва", - сказав Майкрофт. "Про iснування служби вiдомо лише кiльком високопоставленим чиновникам в Мiнiстерствi закордонних справ, Скотланд-Ярдi i прем'"р-мiнiстру".


"I ви самi," додав герцог.


"Звичайно", - визнав Майкрофт. "Це було на мою намовою кiлька рокiв тому. Кiлька мiнiстрiв визнали це неспортивною, але коли я показав ╖м, що iншi уряди роблять тут, у Британi╖, вони змирилися. Насправдi цей молодий чоловiк" - вiн махнув велико╖ рукою в бiк сера Ентонi, - один з наших кращих агентiв. Два або три мiсяцi тому виконав для нас делiкатне завдання в Танжерi. Вiн злегка посмiхнувся. " I в нагороду за це його втягнули в цю iсторiю.


"Скрiзь, де я буду потрiбен, мiстер Холмс," сказав сер Ентонi кута.


Герцог вiдкинувся на спинку стiльця i зробив глибокий вдих, потiм ще один. "Розкажiть нам про ризницi, мiстер Холмс," попросив вiн.


"Наскiльки ми змогли визначити," сказав Майкрофт, " хоча в ризницi " атрибути стародавнього ордена, ╖й не бiльше сорока чи п'ятдесяти рокiв. Все почалося як релiгiйний орден флагелантiв, якi проводили свiй час, убиваючи плоть i саджаючи рiпу i капусту. Близько двадцяти рокiв тому вiн, мабуть, був захоплений невеликою групою армiйських офiцерiв, якi подали у вiдставку пiсля франко-пруссько╖ вiйни. Як ╖м вдалося здiйснити захоплення, невiдомо. Однак може здатися, що розставання з армi"ю було меншим, нiж здавалося. Нашi люди вiдзначили тривають глибокi зв'язки Ризницi з вищим ешелоном армi╖, i особливо з генеральним штабом. Вiдомо, що деякi високопоставленi штабнi офiцери брали вiдпустки, щоб провести час в споглядальних роздумах в ризницi, а потiм повертатися до дiйснiй службi. Заявлена мета ризницi, за словами нашого iнформатора, - 'вiдновити честь Францi╖".


"Водночас, я вважаю, з тими частинами Ельзасу i Лотарингi╖, якi були переданi пруссакам за мирним договором", - зауважив герцог. "Честь непостiйна, земля вiчна".


"Я б теж так припустив", - погодився Майкрофт. "Схоже, що пiд виглядом релiгiйного ордену Ризниця перетворилася в змову, спрямовану на розв'язання ще однi"╖ вiйни з Пруссi"ю i, iмовiрно, перемогу в нiй на цей раз. Хоча сумнiвно, чи зможуть вони успiшно виконати цю мiсiю. Французька вiйськова доктрина, як i ранiше, пiдкреслю", що "елан' витрима" будь-бiй ".


"Якщо ╖х мета - почати нову вiйну з Нiмеччиною, то що, чорт вiзьми, вони роблять тут?" запитав герцог.


"Так," погодився граф. " Чому вони це роблять i як ми можемо ╖х зупинити?


"Що стосу"ться мотиву, я збитий з пантелику", - зiзнався Майкрофт. "Для мене не ма" сенсу, що хтось може розглядати цi вбивства як спрямованi на його благо або досягнення яко╖-небудь мети, яка не " повнiстю божевiльно╖. Хоча вбивство во iм'я Бога - древнiй вид спорту, зло виключно заради зла зазвичай " прерогативою бiльше сенсацiйних з "жахливих копiйок". Вiн повернувся до Морiартi. " Що скажете ви, професоре?


Морiартi зняв пенсне, задумливо протер скло шматком фланелi, витягнутим з кишенi жилета, i знову поставив його на нiс. "Боюся, мiстере Холмсе, що ви, можливо, зайшли занадто далеко за дерева, щоб розгледiти обриси лiсу," сказав вiн. " У вас самий проникливий i послiдовно логiчний розум з усiх, кого я знаю...


- А ось i мiй брат, " припустив Майкрофт.


Морiартi зiтхнув. "Так, " Шерлок", - погодився вiн. "Продовжуючи; як ви припустили, розкриття цих жахливих актiв, з припущенням з боку громадськостi, що ╖╖ Королiвська високiсть " виконавцем, цiлком може мати ефект дестабiлiзацi╖ уряду i, можливо, навiть скинення монархi╖ або, принаймнi, ╖╖ нинiшнiх, е-е, окупантiв ".


"Ми обговорювали це," сказав герцог, " на найвищому рiвнi. Ми вважа"мо, що змогли б пережити вибухнув шторм, але це було б страшенно непри"мно. До бiса."


"Можливо, - припустив Морiартi, - це i " мета".


Граф Скаллi, який до цього згорбився в сво"му крiслi, випростався в ньому. "Що?" - запитав граф. "Що?"


"Можливо, було б розсудливо, - припустив Морiартi, - розглядати ймовiрний результат передбачуваний. Можливо, Ризниця бажа" - ма" намiр дестабiлiзувати британський уряд, погрожувати монархi╖ i ввергнути кра╖ну в хаос. Можливо, це не випадкове слiдство, а "дина мета цi"╖ жахливо╖ шаради.


" I знову я питаю вас, - сказав граф, - для чого?


"У мене " одна можливiсть запропонувати", - сказав Морiартi. "Це гiпотеза, не бiльше, але-"


"Давай послуха"мо це, хлопець!" - наполягав герцог.


"Висувайте гiпотези," погодився граф.


"Дозвольте менi викласти факти - бiльш широкi факти, якщо хочете, - такими, якими ми ╖х зна"мо", - почав Морiартi. "Ризниця, як сказав мiстер Холмс, по сутi, " змовою армiйських офiцерiв, якi мають намiр вiдновити честь Францi╖, як вони того хотiли".


"Саме так," сказав Майкрофт.


"Що ми можемо iнтерпретувати як помста за франко-прусську вiйну, або, як ╖╖ називають французи, за вiйну 1870 року. Виправлення результатiв; повернення того, що було втрачено ".


"В той раз пруссаки влаштували ╖м прочухана", - сказав герцог. "В цьому нема" сумнiву".


" Давайте припустимо, що мiстер Холмс прав i що Ризниця готу"ться вiдплатити йому тим же - i дуже скоро.


"Як вони це влаштують?" - запитав герцог. "Французький народ не в настро╖ для ново╖ вiйни. Вони ще не зовсiм оговталися вiд жахiв останньо╖ та ╖╖ наслiдкiв. Облога Парижа, комуни. Жахи, настiльки ж жахливi, як i все, що було пiд час само╖ Французько╖ революцi╖ ".


Майкрофт хмикнув. "У людей коротка пам'ять про жахи вiйни i довга - про образу поразки", - сказав вiн, надуваючи щоки, а потiм випускаючи повiтря через стиснутi губи. "Можна придумати привiд. Це був не перший випадок, коли транскордонне 'обурення' того чи iншого роду спровокувало вiйну. Насправдi ... Його голос затих. "Генеральний штаб французько╖ армi╖ шука" що-небудь, що могло б вiдвернути увагу людей вiд торiшнього справи Буланже, - продовжив вiн пiсля кiлькох глибоких вдихiв, - i нiщо так не згуртову" чернь, як хороша вiйна".


"Це було б неймовiрно безглуздо," задумливо промовив герцог Шорхэм, " але це було б i не в перший раз. I не востанн", я впевнений. Бiльшiсть во"н неймовiрно дурнi. Але- "вiн повернувся до Морiартi," яке це ма" вiдношення до нас?


"Я думаю, Ризниця хоче переконатися, що ви - що Британiя - залишитеся осторонь вiд вiйни, як тiльки вона почнеться".


"З якого дива," запитав герцог, " нам потрапляти в таку халепу?"


"Я сумнiваюся, що ми б це зробили, - погодився Морiартi, - але французи цього не знають".


Герцог обернувся до Майкрофту. " Що ви дума"те, мiстере Холмсе? Менi це зда"ться трохи непереконливою.


Майкрофт довго задумливо дивився в простiр, перш нiж вiдповiсти. "Думаю, я буду копчену рибу," сказав вiн, пiднiмаючись на ноги i повертаючись до буфету. Трохи подумавши, вiн поклав собi на тарiлку копчену рибу, кiлька скибочок бекону, двi сосиски, пастернак в маслi i булочку. Потiм повернувся до свого крiсла i взяв виделку. "Професор цiлком може бути прав", - сказав вiн, тицьнувши столовим приладом в напрямку Морiартi, перш нiж повернути його за призначенням. "Менше ста рокiв тому ми були в станi вiйни з Францi"ю, i з тих пiр стався ряд непорозумiнь".


"Крим," похмуро пробурмотiв граф. " Що за прислiв'я ходила тодi? 'Якщо у вас " союзники - французи, вам не потрiбнi нiякi вороги'?


"Саме так", - сказав Майкрофт. "Тодi " той факт, що кайзер Вiльгельм - онук Вiкторi╖".


"Уряд, звичайно, не допустив би, щоб це вплинуло на британську зовнiшню полiтику", - сказав герцог.


"Так, але може французький генеральний штаб бути впевнений в цьому?" - запитав Морiартi. "Не було б бiльш розсудливо, з ╖х точки зору, залучити британський уряд i корону в якесь внутрiшн" справу, щоб вони не могли витратити час на те, щоб подивитися через Ла-Манш?"


Герцог довгу хвилину дивився на Морiартi, а потiм вставив монокль праве око i дивився ще хвилину. "Чорт вiзьми!" сказав вiн нарештi. "Отже, цей божевiльний бешкету" в Лондонi, вбиваючи невинних жiнок i дiтей, видаючи себе за його Королiвська високiсть, i хто-то, мабуть, захища" його i направля", i я вважаю, нада" йому притулок в перервах мiж його смертоносними вилазками. I все це для того, щоб Францi╖ було легше напасти на Пруссiю? Це ваша iдея?"


"Так, ваша свiтлiсть," сказав Морiартi. " Приблизно так.


"Чорт вiзьми!" вигукнув герцог.


"Ви вважа"те, щиро вважа"те," сказав граф, " що принц Альберт все ще живий?"


"О, так", - сказав Морiартi. "Я впевнений в цьому. Необхiдною кульмiнацi"ю цього смертоносного плану " пiймання його Королiвсько╖ високостi на мiсцi злочину або, принаймнi, незабаром пiсля самого акту.


"Я думаю, це розумне припущення", - погодився Майкрофт. "Хоча те, що ми зна"мо справжню iсторiю, не допоможе, якщо нам не вдасться зловити справжнього злочинця - цього хлопця д Енi. Без нього або, принаймнi, без його тiла, що пiдтверджу" те, що ми говоримо, хто б повiрив в подiбну iсторiю? Сумнiваюся, що я повiрив би."


"Як ви дума"те, коли почнеться останнiй акт цi"╖ мелодрами?" запитав граф.


"В будь-який день в будь - який момент", - сказав йому Морiартi. "Це останн" ... обурення, якби воно пройшло за планом, було б неможливо стримати. Цiлий театр, повний людей. Так що, що б не було заплановано на наступний день, це, ймовiрно, було chef d'oeuvre. Як могли б назвати це мо╖ друзi з confidence rackets, 'убедитель'. Пiсля невелико╖ метушнi у театрi ╖м знадобиться трохи часу, щоб доопрацювати свiй план, але, я думаю, не дуже довго. Звернiть увагу, що новини про цьому останньому обуреннi потрапили в щоденнi газети. Можливо, хтось iз залучених в це людей поговорив з репортером, але я думаю, цiлком ймовiрно, що тi, хто сто╖ть за цим планом, готують громадськiсть до того, що ма" статися ".


"Значить, ми просто чека"мо?" - запитав герцог.


"О, нi", - сказав Морiартi. "Ми шука"мо, ми дослiджу"мо, ми готу"мося".


" Як пiдготуватися?


"Ах!"


Морiартi пiдiйшов до дверей у кiмнату i вiдчинив ╖╖, мало не перекинувши Хоррока, дворецького, який не зовсiм притулився до не╖ з iншого боку. "Хэмпф, ерп, мамф", - пробурмотiв Хоррок як пояснення, приймаючи позу дворецького. Герцог Шорхэм сердито подивився на свого провинився слугу, але нiчого не сказав. Не можна робити догану прислузi в присутностi гостей.


"Хоррок," сказав Морiартi, - куди ти помiстив ледi, яка прибула зi мною?"


"В переднiй вiтальнi, сер," вiдповiв Хоррок, " i ╖╖ слуга.


" Проведи ╖х сюди, будь ласка.


"Дуже добре, сер". Хоррок повернувся i швидким, але величним кроком попрямував до передньо╖ частини будинку.


Морiартi повернувся до решти. "Майбутнi заворушення мають певнi ... чи можна назвати ╖х цiлями? - якi нашi опоненти спробують досягти, i якi, отже, ми можемо шукати. ╥м знадобиться якесь суспiльне, але закрите мiсце. Мiсце, де достатня кiлькiсть людей стануть свiдками нападу, але де наш псевдопринц зможе втекти до того, як його пiймають. Потiм, в ходi пошукiв нападника, повинен бути виявлений справжнiй принц, ймовiрно, з вiдповiдною кiлькiстю кровi на його одязi ".


"I псевдопринц повинен мати можливiсть втекти або благополучно зникнути", - додав Майкрофт. "Якщо б його знайшли, весь план був би розкритий".


"Як тiльки його кориснiсть для кабали закiнчиться, - сказав Морiартi, - д Енi, ймовiрно, буде убитий, а його тiло утилiзовано або стане невпiзнанним".


Хоррок з'явився в дверях, пробурмотiвши: "Сюди, мадам, якщо вам завгодно", i поклонившись досить низько, щоб задовольнити герцогиню, потiм поспiшив геть, перш нiж герцог встиг зловити його погляд.


Сесiлi Барнетт, одягнена, як сказали б моднi оглядачi, в розкiшну ясно-голубу капелюшок i зшите на замовлення сукню королiвського синього кольору з високою талi"ю i пишними рукавами, на мить затрималася в дверях, а потiм увiйшла в кiмнату, простягаючи руку Морiартi. ╥╖ поко╖вка увiйшла слiдом за нею, тримаючи в руках парасольку i сумочку трохи бiльшого розмiру, нiж це було прийнято в модi.


"Добрий день, професор", - сказала Сесiлiя.


"Добрий день, мадам", - сказав Морiартi, взявши ╖╖ за руку i злегка вклонившись. Вiн повернувся до решти. "Дозвольте представити мiсiс Сесiлi Барнетт, ваша свiтлiсть. Мiсiс Барнетт, це Його свiтлiсть герцог Шорхэм, Його свiтлiсть граф Скаллi, сер Ентонi Деррiл i мiстер Майкрофт Холмс.


"Ми з мiстером Холмсом вже зустрiчалися," сказала Сесiлiя, роблячи глибокий офiцiйний реверанс у бiк iнших. - i я рада познайомитися з вашою свiтлiстю, сер Ентонi.


Чоловiки пробурмотiли вiдповiднi вiдповiдi i запитливо подивилися на Морiартi.


"Тi приготування, про яких я згадував," сказав Морiартi, "мiсiс Барнетт здiйснила, можливо, я б сказав, удосконалила, одне з найбiльш важливих для нас".


"Справдi?" Герцог з цiкавiстю подивився на Сесiлi. "Як же так?"


Сесiлiя повернулася i зробила жест рукою. "Памела, мiй щоденник, будь ласка".


╥╖ поко╖вка пiдiйшла i простягнула ╖й книгу. "Ось, мамо", - сказала вона, перш нiж повернутися на сво" мiсце на певнiй вiдстанi позаду.


Сесiлiя стояла з книгою в руках, в той час як дво" перiв королiвства задумливо дивилися на не╖. Поступово ╖х особи затьмарилися озадаченными похмурими поглядами.


Майкрофт усмiхнувся. "Дуже розумно", - сказав вiн.


"Боюся, я не зовсiм розумiю ..." - сказав його свiтлiсть.


Майкрофт знову усмiхнувся. "Увага!" - сказав вiн. "Вона жiнка-невидимка. Ти бачиш ╖╖, але не помiча"ш."


"Як це?" - запитав герцог. "Я бачу ╖╖ абсолютно ясно, i яке вiдношення ма" книга до... до чого б то не було?"


" Не мiсiс Барнетт, - пояснив Майкрофт, - а ╖╖ поко╖вка!


" ╥╖ поко╖вка?


"Абсолютно вiрно", - сказав Морiартi. "Дозвольте менi представити мiс Памелу Дилвади, "дино╖ людини, який, як ми зна"мо, дивився в обличчя сторожа нашого вбивцi i може знову дiзнатися його".


" Поко╖вка? Герцог Шорхэм виглядав спантеличеним. " Але я думав, дiвчина, яка, е-е...


"Мiсiс Барнетт люб'язно запропонувала навчити мiс Дилвади навичкам поко╖вки ледi вищого класу".


"Не ледi, значить?" запитав граф.


"Поко╖вка ледi може пiти куди завгодно", - сказав Морiартi. "На будь-якi збори або свiтський захiд. Все, що ╖й потрiбно, - це присутнiсть ледi, але ледi потрiбно запрошення".


"Пiдiйди ближче, дiвчинка моя," сказав Майкрофт, пiдкликаючи Памелу. - Давай подивимося, як ти вигляда"ш при свiтлi.


Памела зробила реверанс i обережно пройшла вперед, до мiсця поруч з Сесiлi"ю, де та встала i скромно дивилася кудись перед собою на килим.


Герцог пiдозрiло оглянув обох жiнок, як нiби хтось намагався виконати щось, чого вiн не мiг зрозумiти. Йому нiколи не приходило в голову задуматися, як поко╖вки стають поко╖вками ледi. Або, якщо вже на те пiшло, просто про те, як ледi стають ледi, крiм питання про народження у правильних батькiв. "Скажiть менi, мiсiс Барнетт, - сказав вiн, - який досвiд потрiбно, щоб навчити людину домашньому господарству?"


Сесiлiя обдумала питання. "Крiм того, що потрiбно нести i приносити, поко╖вка ледi вищого класу повинна говорити правильно. Мiй батько виклада" англiйську американським спадко"мицям та iншим людям, якi, на жаль, вважають, що вже вмiють правильно на ньому говорити. Я навчився у нього педагогiцi. Навчити правильно╖ вимови когось, хто розумi", що ╖╖ необхiдно вивчити, такого як мiс Дилвади, порiвняно просто, хоча i не забира" менше часу. Необхiднi довгi години практики, i манери - манера ходити, тримати руки, надавати шану тим, хто вважа", що вони мають на це право, - це теж питання практики i постiйно╖ муштри ".


"Гм", - сказав герцог.


"А щодо того iншого гелю?" граф запитав Морiартi. "Гель для перевiрки одягу в "Шато де Уотчамакаллит". Хiба вона не бачила двох чоловiкiв, про яких йде мова?"


"Вона бачила ╖х тiльки в масках", - сказав йому Морiартi. "Вона марна для цi"╖ мети".


"I яка ж ця мета?" - запитав герцог.


"Я пропоную, щоб мiс Дилвади була прикомандирована в якостi поко╖вки до рiзних дамам, якi запрошенi на обiди, свята або благодiйнi заходи, якi можуть залучити нашого злого одного".


Герцог стиснув губи, нiби намагався зосередитися на якiйсь думцi. "Як ти дума"ш, що цей "один" може робити на подiбних заходах? - запитав вiн через хвилину.


Морiартi знизав плечима. " Попередня пiдготовка. Перевiряю рель"ф мiсцевостi. Вiдзначаючи заходи безпеки, з'ясовуючи, якi примiщення, ймовiрно, не будуть використовуватися пiд час такого зiбрання, плануючи вхiд i вихiд, а також мiсця укриття. Пам'ятайте, мова йде не просто про вчинення вбивства; це включа" в себе органiзацiю того, щоб один чоловiк ско╖в злочин, а потiм був викрадений потайки, щоб звинуватити в ньому iншого, якого потiм необхiдно пред'явити.


Майкрофт, який дивився у свою вже порожню тарiлку, пiдняв голову. "Великий будинок", - сказав вiн. "Не хол, не театр i не заклад будь-якого роду, я вважаю. Не для фiнального акту. ╥м знадобиться резиденцiя, де будуть спiлкуватися люди високого рiвня. Досить кiмнат, щоб можна було провести замiну. Достатньо людей, щоб справу не можна було " зам'яти ".


"Бал?" запропонував граф.


" Бал, прийом на честь кого-то високопоставленого в соцiальному чи полiтичному свiтi, можливо, свiтська весiлля.


"Отже, ця юна ледi повинна бродити в пошуках однi"╖ особи серед десяткiв - можливо, сотень - чоловiкiв на подiбному заходi. Що вона скаже, якщо ╖╖ зупинять i будуть допитувати?" Герцог обернувся до не╖. " Ну, що ви скажете з цього приводу, юна ледi?


Памела присiла в легкому реверансi. "Будь ласка, сер," сказала вона, " ╖╖ свiтлiсть втратила свiй ридикюль. Вона послала мене знайти його. Воно темно-син" з, " вона описала рукою маленькi кола, - чимось на зразок вiзерунка у виглядi троянд. Ти не бачив такого, чи не так?


" Насправдi, дiвчинка? герцог подивився на не╖, пiдвищивши голос з удаваним сумнiвом i незадоволенням. " I про яку ж ледi йдеться зараз?


Памела кинула короткий погляд на Сесiлi, а потiм зустрiлася поглядом з герцогом. "Якi у вас "?" запитала вона.


"Який ... який-" пробурмотiв герцог. Потiм вiн засмiявся. "Я думаю, ти впора"шся, дiвчинка," сказав вiн, ляснувши себе по колiну. " Клянуся богом, я думаю, ти впора"шся!


Граф хмикнув i повернувся до Морiартi. " Що ми ма"мо- що ми можемо зробити, якщо ця юна ледi випадково дiзна"ться нашого супротивника?


"Нам слiд було б залишити пару чоловiк всерединi, якщо це можна влаштувати, чи тинятися зовнi, якщо необхiдно", - сказав Морiартi. "Я б запропонував, так це те, що вони увiрвуться всередину i застрелять мерзотника прямо там, але я не думаю, що це можливо".


"Боюся, що нi, - зiзнався герцог. " Кра╖на законiв i все таке.


"╥м доведеться уважно стежити за ним, поки вiн ... де б вiн не був, - сказав Майкрофт, - на випадок, якщо це справжня мiсiя, а не проста розвiдка. Якщо вiн пiде, не викликавши iнциденту, за який його можуть заарештувати, за ним доведеться стежити. I хай допоможе Бог людинi, яка його втратить! Вiн повернувся до сера Ентонi. "Я вважаю, що призначу тебе вiдповiдальним за це".


"Велике спасибi, мiстер Холмс," вiдповiв сер Ентонi.


OceanofPDF.com


[ГЛАВА ДВАДЦЯТЬ ТРЕТЯ]


ВЕСТЕРЛЕЙ - ХАУС


У них багато мудростi, але вони не " мудрими,


У них багато доброти, але вони не досягають успiху,


(У дурнiв, яких ми зна"мо, " свiй власний рай,


У нечестивих теж " свiй справжнiй Пекло).


ДЖЕЙМС ТОМСОН, "МIСТО СТРАШНО╥ НОЧI"


ВIН ВIДЧУВАВ СЕБЕ ДИВНО СПОКIЙНИМ. Вестерли-хаус не був замком, йому було всього шiстдесят чи сiмдесят рокiв, вiн перебував на Тоттинг-сквер в самому центрi Лондона, i вiн дiйсно вважав сiльську мiсцевiсть. Його замок в сiльськiй мiсцевостi, якщо вже на те пiшло. Все ще ...


Жереб був кинутий, Рубiкон перейдено, це ... це ... Вiн пошукав в умi iнше порiвняння. Березневi iди були - нi, мабуть, не Березневi. Забудьте про кривавi березневих идах. Кривавi iди ... Вiн практикувався у вживаннi слова "кривавий" в реченнi. Вiн вiрив, що британськi джентльмени кажуть "кривавий". Не в присутностi дам, звичайно. Кривавий.


Зал був готовий, запрошення розiсланi. Вдовуюча графиня Нiт погодилася бути господинею - нi одна незамiжня молода ледi не вiдвiда" захiд без офiцiйно╖ господинi, так запевнив його Макбет. Навiть тодi ╖╖ мати або незамiжня тiтка супроводжували ╖╖ в якостi компаньйонки. Допомога в якостi господинi була послугою, яку вдовуюча графиня надавала регулярно, i ╖╖ цiна була розумною. Тепер стали надходити заявки. Багатьом з кращих людей - дуже хорошим людям - було цiкаво дiзнатися про це графi Мерсi i його претензi╖ на звання останнього Плантагенета i прямого спадко"мця трону. Якщо б тiльки можна було повернути назад четырехсотлетнюю iсторiю.


Як насправдi вони могли - так сказав йому Макбет, i, звичайно ж, Макбет повинен був знати. Цi нiмцi на тронi не розумiли, наскiльки хитким було ╖х ... ╖х крiсло. Як була тонка ниточка, на якiй вони залишалися в Вiндзорському замку, Букiнгемському палацi i всiх тих iнших мiсцях, якими, ймовiрно, колись володiли його предки - його предки. Якими саме замками володiли Плантагенети? Йому доведеться у кого-небудь запитати.


Альбрет Деканар, син м'ясника - звичайно, дуже багатого м'ясника, але все ж м'ясника, - а тепер претенду" на титул графа Мерсi i претенду" на вищу становище в британському королiвствi, збирався з допомогою зухвалого i лякаючого людини, якого вiн називав Макбетом, втiлити цi прагнення в реальнiсть. Вiн збирався замiнити цю старезну стару ледi на ╖╖ овдовiлому теренi i зайняти сво" мiсце в якостi законного короля Англi╖ - i, звичайно ж, Шотландi╖, Уельсу i заморських домiнiонiв - i iмператора Iндi╖. Вiн нiчого не знав про Iндi╖. Йому доведеться пошукати це пiсля того, як вiн посяде трон.


Роздуми Альбрета були перерванi звуком важких крокiв у коридорi за дверима його кабiнету (у галере╖ за його вiтальнi, поправив вiн себе - точнiсть формулювань була вiдмiнною рисою справжнього аристократа), i полковник Огюст Лефавр, вiдтепер вiдомий як Макбет, вiдкрив дверi i увiрвався в кiмнату. Енергiйний в кожному русi i позитивний у кожнiй дi╖, таким був Макбет. Навiть коли вiн стояв нерухомо, створювалося враження, що це була лише коротка пауза, перш нiж вiн зiрветься з мiсця.


"Я здивований," роздратовано сказав Альбрет, "що ти не лама"ш меблi частiше, враховуючи те, як ти кида"шся".


Макбет глянув на нього з веселою посмiшкою. "Якщо ти будеш стояти нерухомо занадто довго," сказав вiн, "це може наверстаться".


"Що може?" Запитав Альбрет.


"Précisément," said Macbeth. "Нiколи не зна"ш напевно. У цьому-то i проблема".


Альбрет мить спантеличено дивився на Макбета, а потiм змiнив тему. "Отже," сказав вiн, - де ми знаходимося? Я маю на увазi, в наших планах, - додав вiн, побачивши, що Макбет огляда" кiмнату.


"Це добре", - сказав Макбет. "Це марширу". На прийомi в суботу я буду мати задоволення представити вас принцесi Андреа Марi╖ Сiльвi╖ Петрово╖ д Аборе, чарiвною молодою ледi, яка, як я вважаю, " шостою в черзi на престол герцогства Курляндського, яке знаходиться десь поруч з Естонi"ю. Вона не замiжня i була б для вас пiдходящо╖ парою.


"А!" - сказав Альбрет. "Значить, вона йде до мене назустрiч? Вона приваблива?"


"Кажуть, вона досить красива. Вона при╖де, "додав Макбет," тому що вона пiде на будь-яке свято або бал, який личить вищого класу i де подають ╖жу. Хоча ╖╖ родовiд бездоганна, ╖╖ сiм'я без гроша в кишенi. Якби не це, вона, безумовно, дочекалася, поки що санкцiону" - якщо можна так висловитися - рада Палати лордiв схвалить ваш дворянський патент, перш нiж вiдвiдувати будь-яке зiбрання, яке ви спонсору"те.


Альбрет опустив голову, як собака, яку вiдчитав господар. Потiм вiн просяяв. " Патент не змусить себе довго чекати, i тодi вона i дюжина подiбних ╖й будуть танцювати на мо╖х балах, сподiваючись привернути мою увагу i змагаючись за королiвську прихильнiсть.


"Я думаю, ви упустили один або два кроки", - сухо сказав Макбет.


"Так, але мiй день настане!" Альбрет закружляв у танцi, притримуючи сюртук так, щоб вiн вздувался, як вiтрило. Потiм, раптом нахилившись, вiн перестав обертатися i повернувся до Макбета. "Обурення", - сказав вiн, - довго ще буде тривати?"


Макбет мовчки подивився на нього на мить, думаючи, ... все, що вiн дума". "Вона прийде", - сказав вiн. "В установленому порядку. У потрiбний момент".


"Так, але коли?"


"Насправдi ти не хочеш знати", - сказав йому Макбет.


"Я не знаю?"


"Будь ласка, довiрся менi в цьому, як i багато в чому iншому".


Альбрет обдумав це. "Я дiйсно вважав за краще не знати", - погодився вiн. "Я б вважав за краще не знати нiчого з ... цього. Я знаю, це слабо, але коли я думаю про цю людину, Генрi, i про те, що вiн робить...


"Не треба", - порадив Макбет. "Вiн необхiдний iнструмент, от i все. А тi, кого вiн, е-е, усува", - це нiкчеми, нiкчемнi життя, якi не мають значення. Якщо дюжина людина встане мiж тобою i троном, тодi ми зробимо те, що повинно бути зроблено.


"Я знаю", - зiтхнув Альбрет. "Омлет, яйця i все таке, але все ж-" Вiн зробив паузу i покосився убiк Макбета. "Дюжина?"


"Бiльш менш".


"Але я думав..."


" Розумi"те, ми повиннi були робити його щасливим у промiжках. Вiд тих, кого ми не хотiли виставляти на загальний огляд, позбулися. Якщо ╖х знайдуть пiсля Цього Неподобства, це тiльки додасть очок принцу Альберту ".


Альбрет похитав головою. "Менi шкода", - сказав вiн. "Це може здатися слабким, але менi це не подоба"ться. Менi просто незручно-"


Макбет схопив його за плечi i пильно подивився в очi. "Якщо ти хочеш бути королем," сказав вiн з помiтною силою, - ти повинен думати як король, дiяти як король. Як ти дума"ш, скiлькох людей усунули тво╖ величнi предки, щоб здобути або утримати трон? Ти думав про це?"


"Я намагаюся цього не робити", - сказав Альбрет.


OceanofPDF.com


[ГОЛОВА ДВАДЦЯТЬ ЧЕТВЕРТА]


ФРАНЦУЗИ


Слава Богу, який визначив,


з невiдомих нам причин,


що зло i дурiсть повиннi правити свiтом.


- АРТУР ДЕ ГОБIНО


"ТИ ХОТIВ ФРАНЦУЗIВ, -сказав голова Гiльдi╖ жебракiв, - i у мене " для тебе французи'.


Вони знаходилися в кабiнетi професора Морiартi влаштувався у великому обертовому крiслi за сво╖м столом, а Твiст походжав по кiмнатi, час вiд часу погойдуючись або пiдстрибуючи, чого професор робив вигляд, що не помiча".


"Якого сорту французи?" Обережно запитав Морiартi.


"Звичайнi", - вiдповiв Твiст з косою усмiшкою, яка у нього видавалася за посмiшку. "Тi, що говорять по-французьки i носять зшитi на замовлення костюми, якi трохи занадто облягають".


"Ах!" - сказав професор. "I де ви знайшли цi зразки портновского мистецтва?"


Твiст з хвилину пiдозрiло дивився на нього, а потiм кивнув. "Справа ось в чому", - почав вiн. "Я порадив сво╖м хлопцям, де, на вашу думку, ╖м слiд зупинитися -"


" Хлопцi, якi говорять або, принаймнi, розумiють французький? Морiартi перебив:


"За кого ти мене прийма"ш?" - запитав Твiст ображеним голосом.


"Продовжуй".


"Багато брати, коли вони дiзналися, що будуть отримувати шилiнг на день на додаток до того, що вони могли б заробити на маунде, раптово виявили глибоко в сво╖х печiнках iнтимне, як вони кажуть, знання французько╖ мови", - пояснив Твiст. "Але я вiдсiяв справжнiх любителiв парлей з scrum простим способом: взяв парубка, який був справжнiм Жабником - трохи пожив з нами, уникаючи настирливих роззеров в Парi, - i трохи поговорив з усiма. Тi, хто не нюхав тютюн, були звiльненi, за винятком ретельно вiдiбрано╖ групи сталкерiв i кiлькох людей, яких тримали в якостi бiгунiв, якщо вони могли бiгати, чи в якостi спостерiгачiв, якщо вони були особливо нерухомi - наприклад, через вiдсутнiсть нiг, про яких можна було б говорити. З жебракiв виходять кориснi спостерiгачi, як ви самi зауважили. Жебрацтво не приверта" жодно╖ уваги, крiм само╖ дi╖ i митт"вого рiшення розлучитися з дрiб'язком або швидким стусаном, i про нього незабаром забувають. Деяких особливо спритних хлопцiв тримали в якостi супроводжуючих за екiпажем ".


Морiартi кивнув. "Процес, який ви використовували, звучить надзвичайно задовiльно", - визнав вiн, - "а результати ваших благодiйних зусиль? Яку цiкаву iнформацiю почерпнули вашi поплiчники?"


" Тут ви мене спiймали, професор; я визнаю, що моя гра була помилковою.


"Як це?" - запитав Морiартi.


" Хто такий Вугор-монси, коли вiн удома?


Морiартi на секунду замислився, а потiм сказав: "Ха! 'Благодiйний фонд" - ось це слово". Вiн вимовив його по буквах. "Це означа" вiдноситься до благодiйностi або добрих справ".


Твiст знову посмiхнувся. "Я мiг би просто слухати i не переставати слухати, як слова зриваються з тво╖х губ".


Морiартi вiдкинувся на спинку стiльця. "Розважати вас - моя "дина мета в життi", - сказав вiн.


"Дуже смiшно", - сказав Твiст, опускаючись в м'яке шкiряне крiсло зi свого боку столу. "I не забудь дати менi трохи грошей, щоб розплатитися з хлопцями, перш нiж я пiду. У мене виходить вiсiм фунтiв плюс-мiнус два пенси".


"Спочатку iнформацiя", - сказав Морiартi. "Потiм подивимося, що буде з порцi"ю".


"Ат прав", - визнав Твiст. " Ти не зобов'язаний платити за по╖здку, поки ми не доберемося туди, куди пряму"мо, - i це весь закон. "Вiн витягнув iз внутрiшньо╖ кишенi сво"╖ поношеного куртки довгий згорнутий аркуш паперу, перев'язаний червоною мотузкою, i поклав його на стiл. "Що у мене " для тебе, так це купа мiсць i "можливо".


"Давайте послуха"мо".


"Хлопцi зробили, як ви порадили, i поставили сво╖ чашi для подаянь або, так би мовити, iншi приналежностi професi╖ прямо перед посольством Францi╖ в Гайд-парку i консультатом на Фiнсберi Серкл i позначали тих, хто виходив, кажучи по-французьки або звуча так, як нiби вони повиннi говорити по-французьки, якщо ви розумi"те, що я маю на увазi ".


" З французьким акцентом? - Припустив Морiартi.


"Приблизно так." погодився Твiст. "Вони теж були справжнiми мерзотниками. Здавалося, що половина хлопцiв, якi входили в тi дверi, були Лягушатниками".


- Вiдмiнний сюрприз, - сказав Морiартi.


"Усе це так," погодився Твiст, "але, як на зло, нас тут багато". Вiн потягнув за мотузку на згорнутiй паперi i розгорнув ╖╖ на столi, показуючи схематичне, але ретельно намальовану карту Лондона. "Я' - як мiсця, зазначенi для тебе. Ми да"мо номер кожному з джентльменiв-жабникiв i нацарапываем на цiй картi, де e - або, в парi випадкiв, вона - була пiдiбрана i куди e вирушила. Тi, хто йшов пiшки, нашi посильнi дерлися слiдом; тi, хто сiдав в екiпажi, нашi хлопцi ╖хали ззаду, коли могли. Вони досить гарнi в ╖здi, нашi хлопцi ".


"Отже, що ми знайшли?" Запитав Морiартi, мiцно пiднята пенсне на перенiсся i вдивляючись у карту.


"Ну". Твiст зробив драматичну паузу, а потiм тицьнув пальцем у карту. "Ось," сказав вiн, - прямо тут, ми, можливо, побачили бухту, яку ти шука"ш".


Морiартi вiдкинувся на спинку стiльця. " Правда? - запитав вiн, розтягуючи слова по складах, поки це коротке слово не зазвучало як пропозицiю.


"Може бути, може бути", - сказав Твiст.


" Прямо на... - Морiартi глянув на карту. - на Рендалл-Корт?


"Будинок номер 7, презактом. Мiй чоловiк Труситься, який слiдував за iншим хлопцем до будинку, бачив, як хлопець, який вам потрiбен, вийшов з дверей, сiв у помпезну карету, як для герцогiв, графiв i тому подiбного, i по╖хав.


" На екiпажi були якiсь розпiзнавальнi знаки - герб або розпiзнавальнi знаки будь-якого роду?


"Нi краплi".


"Цiкаво, - погодився Морiартi. "Що змусило його думати, що це той самий чоловiк?"


"Вiн вiдповiдав опису, яку ви дали. Високий шикарний хлопець, худорлявий, i що з ним робити", - вiн злегка посмiхнувся, коли його проводжали до екiпажу."


" В супроводi?


" Абсолютно вiрно. Вiд двох iнших хлопцiв. Один був невисокого зросту i солiдного виду, а iнший одягнений як лакей, але Трясучка каже, що вiн не був нiяким лаке"м, вiн був, можна сказати, обiдранцем у лакейському одязi.


"Як вiн мiг здогадатися?"


"Тремтить,' каже вiн, ' Ну, вiн же не ходив як лакей, чи не так? I 'вiн вiддавав накази двом iншим, як те, чого не повинен робити нi один лакей", ' каже вiн.


" Якого роду накази? - запитав я.


"Тiльки те, про що я його запитав. I Труситься, - каже вiн, - Ну, я не мiг тобi сказати, чи не так? 'Тому що вони, швидше за все, базiкали по-французьки. У всякому разi, для мене це було по-французьки", - говорить тремтячий.


"I-"


Твiст пiдняв руку, наче зупиняючи назрiва" питання. "Я знаю, про що ти збира"шся запитати", - сказав вiн. "Нi, вiн не слiдував за екiпажем. 'Я все одно не мiг, бо хлопець-лакей залишився там i дивився, як вона тiка" ".


Морiартi кивнув i пiдвiвся. "Ось," сказав вiн, потягнувшись до ящика столу i дiставши невеликий матерчатий мiшечок. " Тут двадцять фунтiв срiблом. Розподiлiть це серед вашо╖ команди з мо"ю вдячнiстю ".


"Це трохи непогано", - сказав Твiст, забираючи монети i засовуючи ╖х в кишеню одягу. "Бiльше, нiж я очiкував, але все одно досить добре. Отже, ти хочеш, щоб ми зупинилися?"


"Нi", - сказав професор. "Продовжуйте в тому ж дусi, але тепер залиште Рендалл-корт номер 7. Якщо вашi хлопцi знайдуть що-небудь ще, що представля" iнтерес, негайно повiдомте про це сюди. Мiстер Моуз зна", де мене знайти, якщо знадобиться.


"Завжди при"мно мати з вами справу", - висловив свою думку голова Гiльдi╖ злидарюють.


OceanofPDF.com


[ГОЛОВА ДВАДЦЯТЬ П'ЯТА]


ДАВАЙ, ЙДИ, ЙДИ, ЙДИ ...


О , злi iстоти,


Ви - сiм'я злого розуму,


Ви - насiння зарозумiлостi i порочностi,


Як i тi, хто шану" тебе!


- ЗОРОАСТР


ГРАФ СКАЛЛI ВIДВЕРНУВСЯ вiд великого глобуса в кутку кабiнету Морiартi, який вiн крутив, з деяким задоволенням дозвiльно зазначивши, яка бiльша частина землi належить Великобританi╖. "Отже, нарештi-то у нас " якась вiдчутна iнформацiя", - сказав вiн. "Питання в тому, що нам з нею робити?"


"Ми могли б зробити налiт на будiвлю i заарештувати всiх, хто знаходиться всерединi", - запропонував герцог Альберт, вiдкидаючись на спинку м'якого крiсла в iншому кутку i пильно дивлячись через стiл на професора. " Я мiг би наказати Скотленд-Ярду оточити будiвлю, попередивши про це за годину, i через двi години у нас був би всю дiлянку.


" Дiйсно, - погодився Морiартi, - але, швидше за все, не тi люди. I невiдомо, що може трапитися з його Високiстю, якщо його не виявиться в будинку або навiть якщо вiн там опиниться.


" Хм-м-м! - сказав герцог.


"Тодi що ж ти пропону"ш нам робити?" - запитав сер Ентонi.


"Щоб ми непомiтно стежили за кожним, хто представля" iнтерес, хто покида" будiвлю. Якщо пощастить, це приведе нас до когось або чогось, що пролл" необхiдний свiтло на ╖хнi намiри ".


"Дуже добре," сказав герцог. " Я можу найняти дюжину чоловiк з Скотленд-ярду...


Морiартi похитав головою. "Вибачте мене, ваша свiтлiсть, але, боюся, люди з Скотленд-Ярду за темпераментом не пiдходять для цi"╖ роботи. Вони схильнi бути грубими, прямолiнiйними i позитивними. Якщо ╖м доручено тримати мiсце пiд наглядом, вони не стiльки ховаються, скiльки приховуються. Ми не можемо дозволити цим людям дiзнатися, що ми спостерiга"мо. Нам потрiбнi чоловiки, якi сором'язливi i йдуть в себе настiльки, що стають невидимими ".


"Де ми можемо знайти цих людей-невидимок?" - запитав герцог.


"Серед людей, якi в минулому зверталися до мене за порадою", - сказав йому Морiартi. "Найкраще пiдiйшли б бiльш обережнi зломщики або бiльш витонченi злодi╖".


"Хм!" - сказав герцог. "Що змушу" вас думати, що такий хлопець захоче допомогти нам у цьому починаннi?"


"Грошi будуть одним iз стимулiв," сказав Морiартi, "та, що досить цiкаво, з причин, якi я не можу зрозумiти, бiльшiсть лиходi╖в солоденько патрiотичнi".


"Дiйсно, цiкаво," сказав граф. " Отже, ми повиннi доручити злодi"вi зловити диявола. Звичайно, нам знадобиться кiлька людей зi Скотленд-Ярду, якi будуть ховатися десь поблизу на випадок - в самому обнадiйливий випадку - якщо буде проведений арешт.


"Нам все ще потрiбно тримати в курсi справи як можна менший коло людей", - сказав герцог. "Ваш звичайний констебль так само здатна зберегти щось подiбне в секретi, як i продавщиця в магазинi".


"Я думаю, це трохи несправедливо", - заперечив граф. "У полiцi╖ багато надiйних людей".


"I багато неговiрких продавщиць", - додав Морiартi.


"Хто-то повинен знати, що вони роблять i чому", - сказав герцог.


"Можливо," припустив сер Ентонi Деррiл, - два офiцери, якi були замiшанi у справi в Ковент-Гарденi. У них вже " деяке уявлення про те, що вiдбува"ться, i вони, схоже, тримали рот на замку з цього приводу ".


"Чудова iдея", - погодився граф. Вiн перевiв погляд на Морiартi. "Як ми будемо використовувати нашi, е-е, сили?"


"Я подумав, що, можливо, якщо у вас " доступ до двоколiсного екiпажу або парi "гроулеров", - сказав Морiартi, - i люди, яким можна довiряти у виконаннi iнструкцiй i якi хоч трохи кмiтливi, щоб управляти ними, ми могли б спостерiгати за будинком, залишаючись непомiченими, i зможе вистежити будь-кого, хто викличе iнтерес".


Отже, сили порядку i дiти безладу зiбралися на наступний ранок, в п'ятницю третього жовтня, на вулицях в декiлькох кварталах вiд будинку номер 7 по Рендалл-Корт. Було надано три екiпажi, в кожному з яких знаходилися водiй i пасажир. Гроулер з маленьким джарвi з щурячим обличчям нагорi i сержантом полiцi╖ Альбертом Коттсуэллом, що сидить внизу, нiяково одягнений у вечiрнiй костюм, аж до цилiндра i тростини з ебенового дерева з позолоченою рукояткою, чекав у Аппер-Берклi-Мьюз в кварталi на схiд вiд Рендалл-Корт. Екiпаж з кривоногой колишньо╖ жокеейкой на даху i молодий ледi з зухвалим особою в капелюшку, прикрашеному золотим пимпернелем, що сидiла в кебе, зупинився на Спотсворт-Кресент на пiвдень. За квартал звiдси, на Биксли-стрiт, прича╖вся другий екiпаж, запряжений дебело╖ гнiдий конем з великою бiлою зiркою на лобi, з мiстером Моузом, дворецьким Морiартi, як кэбмена на водiйському мiсцi i констеблем Бертраном Хiггiнсом, одягненим максимально наближено до звичайного молодiй людинi, в якостi пасажира.


Чотири людини, яких Морiартi забув впiзнати в полiцi╖, приступили, кожен по-сво"му, до пильнiй i ретельного спостереження за будинком пiд номером 7. Незадовго до свiтанку Джиммi "Пiскун" Томмс видерся по стiнi чотириповерхово╖ будiвлi з пiсковика пiд номером 12, розташованого навпроти, i влаштувався на даху з пакетом випiчки, глечиком солодкого сидру i складним телескопом. Його партнер по рiзним пiдпри"мствам - молодий чоловiк, вiдомий як "Дзьоб", - пробрався на дах резиденцi╖ в сусiдньому кварталi, де вiн мiг спостерiгати за сигналами вiд Томмса i передавати ╖х водi"вi growler, чекав унизу. На випадок, якщо хтось вирiшить ризикнути пройти через стайнi, розташованi за будинком номер 7, Руда Саллi почаклувала з замками на дверях зручно розташовано╖ вiльно╖ стайнi в кiнцi стайнi i влаштувалася всерединi бiля вiкна, стерши з нього рiвно стiльки бруду, щоб вона могла бачити все навколо. До задньо╖ стiни стайнi була протягнута мотузка, а зовнi до ╖╖ кiнця був прив'язаний невеликий червоний грузик. Кiлькома посмикуваннями струни Саллi могла передати все, що потрiбно, Альфонсу, сво"му восьмирiчному синовi, який був навчений секретного коду посмикування струни i чекав зовнi, готовий подати сигнал мiстеровi Моузу за квартал звiдси.


Все було готове, але протягом декiлькох годин ╖х жертва, ким би вона не виявилася, вперто вiдмовлялася виходити з будiвлi. Констебль Хiггiнс починав приймати це на свiй рахунок. Тут вiн перебував на особливому чергуваннi, i нiхто не знав, що з цього може вийти, беручи участь у пригодi, про який вiн мiг би розповiсти сво╖м онукам - якщо б йому коли-небудь дозволили говорити про це.


"Хлопець маха" нам рукою", - сказав Моус, перериваючи роздуми Хiггiнса.


Хiггiнс випростався в кабiнi i прикрив очi рукою. Хлопець, Альфонс, дiйсно розмахував перед ними великий, колись бiлою ганчiркою. Раз-два-три-чотири з боку в бiк, чотириколiсний транспорт; раз-два вгору-вниз, два пасажира; раз-два-три з боку в бiк, ви╖жджаючи зi стайнi, вiн прямував на схiд.


"Тодi ми йдемо", - сказав Маус. "Краще присядь".


"Вiрно, вiрно, - погодився Хiггiнс, швидко сiдаючи i закриваючи маленькi складнi дверцята, в той час як Моуз понурил кiнь.


Не надто швидко, не хотiв здатися переслiду". Мiстер Моуз, у сво"му брудному черевику i пишних вусах, надягнутих спецiально для цього випадку, виглядав як справжнiй вiзник. Хiггiнс примудрявся виглядати iдеальним дурним ослом з вищого суспiльства, яким вiн себе вiдчував у сво"му пiсочного кольору ранковому костюмi зi свiтло-червоною хусткою, выглядывающим з нагрудно╖ кишенi, i коричневому казанку, який був трохи замалий для його голови. Нiхто не глянув би на них вдруге i нi на секунду не припустив би, що вони можуть стежити за ким-небудь.


Екiпаж, за яким вони йшли, темно-бордова карета з чорними колесами i глянсовою обробкою, з чи╖м-то гербом на дверцятах - Хiггiнс мiг розгледiти ╖╖ лише мигцем, коли вони завертали за рiг, та й все одно не змiг би впiзнати - неквапливо про╖хав на схiд Уотни-Хай-стрiт приблизно пiвмилi, потiм зупинився бiля тютюново╖ крамницi, i один з двох пасажирiв вискочив i метнувся в магазин.


Мiстер Моуз, не зупиняючись, про╖хав повз карети, i Хiггiнс мигцем побачив гострий нiс i поля цилiндра у вiкно карети. Моус повернув праворуч на наступному розi - Помфрi-стрiт - i про╖хав пiвкварталу, перш нiж зупинитися i зiстрибнути вниз, щоб провести кiнь в крутому розворотi. "Ми просто почека"мо цього мерзотника тут", - сказав вiн. "Можливо, тобi захочеться накинути цей макiнтош поверх свого костюма, щоб якось змiнити свiй зовнiшнiй вигляд, на випадок, якщо вони будуть озиратися". Вiн витяг ╖╖ з кишенi пальто i, дiставши маленьку фляжку з iншо╖ кишенi, змочив ганчiрку i продовжив витирати нею лоб конi, пiсля чого бiла зiрка дивним чином зникла.


Хiггiнс пiдняв з пiдлоги кабiни жорстке чорне пальто i накинув його на плечi. " Смердить, - поскаржився вiн.


"Так воно i "," погодився Маус, забираючись назад на водiйське сидiння.


Приблизно через десять хвилин Хiггiнс побачив, як з-за рогу вулицi перед ними ви╖жджа" карета. Мiстер Моуз пришпорив коня, повернув праворуч на розi i знову пустився в погоню на малiй швидкостi. Ще хвилин через двадцять або бiля того вiн привiв ╖х, нарештi, до Тоттинг-сквер, невеликого парку з обгородженою територi"ю в центрi, над якою височiла бронзова статуя суворого виду чоловiки в камзолi i куртцi, пишних панталонах i капелюсi-цибулинi з широкими плоскими полями. Мiстер Моуз перевiв кiнь на крок, щоб дозволити екiпажу триматися значно попереду них.


Хiггiнс простягнув руку над головою i постукав по панелi управлiння, i Маус вiдкрив ╖╖. "Ви дума"те, це мiстер Тоттинг?" Запитав Хiггiнс, вказуючи на статую.


"Або сер Тоттинг," сказав мiстер Моуз, нахиляючись до верхiвки Хiггiнса, " або лорд, чи генерал; але я б сказав, що вiн якийсь Тоттинг.


Карета про╖хала три чвертi площi i в'╖хала в закритий двiр, досить великий, щоб екiпаж мiг розвернутися. Що вiн негайно i зробив, висадивши двох сво╖х пасажирiв бiля дверей особняка в георгiанському стилi, що займав велику частину цi"╖ сторони площi.


"Ти выпрыгивай i стеж за цими хлопцями", - пробурмотiв мiстер Моуз Хиггинсу. "Тепер обережно, щоб вони до тебе не причепилися. Я повернуся вiдразу ж, як тiльки побачу, де закiнчу" роботу ваш броэм.


Хiггiнс поспiшно зняв пов'язку, i Моус пришпорив свого коня, коли карета ви╖хала з двору i попрямувала до ви╖зду з площi. Почався легкий дрiбний дощик, i Хiггiнс, пiднявши комiр куртки, пошкодував, що залишив макiнтош, яким би смердючим вiн не був, в таксi. Дво" чоловiкiв, за якими вiн спостерiгав, поспiшили в будинок, як тiльки дверi вiдчинилися, залишивши Хiггiнса ховатися в дверях будинку на iншiй сторонi площi, де йому на голову падала рiвна цiвка води, коли снiг перетворився у зливу.


В одному з вiкон першого поверху спалахнуло свiтло, i Хiггiнс побачив, що всерединi хтось ходить. Вiн дiстав кишеньковий годинник i подивився на них. Було сiм хвилин на четверту пополуднi, але густi хмари добре приховували сонце i бiльшу частину його свiтла. Хiггiнс спостерiгав за фiгурою у вiкнi, поки вона не зникла з очей, i бiльше не сталося нiчого, що могло б привернути його увагу. Вiн перетнув парк i попрямував по вузькiй викладена цеглою дорiжцi до огорожi навколо стату╖. Вiн повiльно пiшов вздовж паркану, намагаючись знайти меморiальну дошку, або знак, або якi-небудь слова, висiченi на мармуровому пiдставi заввишки шiсть футiв.


"Ви дивiться," тихо промовив голос звiдкись з-за його спини, " на бронзову статую капiтана Роберта Персiваля Тоттинга з Сьомого пiхоти ╥╖ Величностi. "╥╖ Величнiстю' в даному випадку ", звичайно ж, королева ╢лизавета.


Хiггiнс рiзко обернувся i побачив стрункого, незграбного чоловiка у коричневому картатому костюмi, що виходить з низького куща позаду нього, де вiн мiг би заприсягтися, всього кiлька хвилин тому не було жодно╖ людини.


"Що за-" почав Хiггiнс.


"Мо╖ вибачення", - сказав чоловiк. "Не хотiв вас налякати, але я подумав, що краще говорити голоснiше, оскiльки ви були впевненi, що побачите мене, коли обернетеся".


"Де?.."


"Я тихо сидiв поруч - ну, насправдi майже всерединi - он того тисового куща. Ти б побачив мене, якщо б озирнувся, проходячи повз".


" Так, але якого бiса...


"Я що, ховаюся в цих кущах? Я б сказав, те ж, що i ви", - сказав чоловiк. "Спостерiгаю за цим будинком, бачу, хто приходить i хто йде". Вiн швидким жестом обтрусився. "Мiж iншим, я Шерлок Холмс", - сказав вiн. "А ви хто?"


"Хiггiнс," представився Хiггiнс. " Констебль Хiггiнс.


"Дуже при"мно".


"Я зустрiчався з вашим братом," зголосився Хiггiнс. " Звiдки ви зна"те...


"Я дiзнався твого водiя, Моз. Працю" професором Морiартi. Ранiше був боксером. Це був очевидний висновок. Як Майкрофт? ╢ у нього якась нова iнформацiя про те, як працю" ця змова?


"Якого роду iнформацiя?" - запитав Хiггiнс.


"Ну, що, наприклад, привело тебе сюди?"


"Ми слiдували за цим екiпажем", - пояснив Хiггiнс.


"Так, я мiг це бачити," сказав Холмс, " але чому? Як це привернуло вашу увагу?"


Хiггiнс розповiв те, що знав, а це було не так вже й багато. "Вони не обтяжують мене деталями", - сказав вiн. "Вони кажуть менi:" Одягнися як модниця i сядь он у той екiпаж, i мiстер Моуз скаже тобi, що робити".


"Життя констебля", - погодився Холмс. "Не ваше завдання мiркувати, чому..."


Двоколка з Моузом на даху завернула за рiг i в'╖хала назад на площу. Холмс i Хiггiнс вийшли ╖й назустрiч. Моуз торкнувся хлистом полiв свого камзола. "Добрий день, мiстер Холмс," сказав вiн.


"Добрий день вам, мiстер Моуз," сказав Холмс. " Зда"ться, ви не здивованi, побачивши мене.


" Нiколи не дивувався, побачивши вас, мiстере Холмс. Ви дiйсно з'явля"теся в самих дивних мiсцях.


Холмс рiзко розсмiявся. "Я думаю, - сказав вiн, - що менi краще поговорити з мо╖м братом i, я вважаю, з професором Морiартi. Ви випадково не пряму"те в ╖х сторону, чи не так?


"Пiднiмайтеся на борт, мiстер Холмс," запропонував Моуз. Потiм, нахилившись до Хиггинсу, вiн сказав: "Навколо кварталу " стайня, в якiй " каретний сарай для цього закладу. Але оскiльки ми не можемо прикрити обидвi дверi, а слоняющийся без дiла екiпаж буде трохи кидатися в очi, я думаю, вам краще залишитися i поспостерiгати за вхiдними дверима. Ось, вiзьми мiй iнвернесс, в ньому тобi буде трохи сушi; цей старий макiнтош непридатний для носiння. Я пришлю кого-небудь змiнити вас через деякий час i, можливо, додаткову пару очей для ста"нь.


"Вони знайдуть мене бiля ворiт пiд тi"ю драбиною," сказав Хiггiнс, вказуючи на вхiд в сусiдню будiвлю, " якщо власник не прожене мене. Тут досить виступу, щоб я не так промокла. Зда"ться, я можу досить добре бачити через перила."


" Тодi запрыгивай, - сказав Моуз, i Хiггiнс затрусил геть, а Моуз, клацнувши вiжками, направив таксi назад по вулицi.


* * *


"Я завжди захоплювався вашим дослiдженням, професор", - сказав Холмс, знiмаючи пальто i оглядаючи кiмнату, перш нiж опуститися в крiсло. "Це вигляда" настiльки ерудованим, що майстерно прихову" ... те, ким ми обидва тебе зна"мо".


Морiартi зiтхнув. "Ах, Холмс", - сказав вiн. "Ви не уявля"те, як я нудьгував по вам i вашим дитячим звинуваченнями".


Майкрофт, влаштувався у величезному крiслi в кутку кiмнати, голосно пирхнув. "Досить! Шерлок, професор", - рiзко сказав вiн. " У нас нема" часу на стару ворожнечу. Вiн повернувся до сера Ентонi Дэррилу, який стояв бiля дверей. - Iншi прийдуть? - запитав я.


"Я вiдправив гiнцiв", - сказав йому сер Ентонi.


"Нам просто потрiбно буде ввести ╖х в курс справи, коли вони прибудуть", - сказав Майкрофт. "Ну, Шерлок, що ти можеш нам сказати?"


" Я думаю, ви отримали мою останню телеграму? - Спитав Холмс.


"Цим ранком," сказав Майкрофт, - якщо це було останнiм". Вiн дiстав з кишенi пiджака акуратно складений бланк, розгорнув його i прочитав уголос:


ПОВЕРТАЮЧИСЬ ЯК МОЖНА ШВИДШЕ, ЗУПИНIТЬ ЗАПОЧАТКОВАНI IГРИ, ЗУПИНIТЬ SH


"Саме так," погодився Холмс.


"Роз'яснiть," сказав Майкрофт.


Холмс дiстав з кишенi жилета срiбний портсигар, прикрашений гербом члена австрiйсько╖ королiвсько╖ сiм'╖. "Iсну" лiкарня пiд назвою La Maison de Fous de Sainte-Anne la Belle", - сказав вiн, дiстаючи цигарку з портсигара i давлячи ╖╖ про вигравiрувану голову дикого кабана на гербi, - "розташована в лiсi за межами Брюнуа, маленького мiстечка на пiвдень вiд Парижа".


Майкрофт кивнув. " Ми зна"мо про це, - сказав вiн, - i про iмовiрно покiйного месь" Бонфи д Енi. Я просто намагаюся заощадити час, - додав вiн, коли брат повернувся i витрiщився на нього.


"Звичайно," погодився Шерлок. "В продовження, асистент професора Морiартi, мама Толливер, i я вiдвiдали la maison вчора, щоб впоратися про месь" д Енi, i нам повiдомили про його смерть i показали камiнь, вiдзнача" його могилу. Ми виглядали задоволеними i пiшли. Наскiльки я розумiю, ряджений повернувся в Париж...


"А звiдти в Лондон," перебив Морiартi. " Вiн прибув сюди менше години тому.


"А!" - сказав Холмс. "Пiсля того, як маленький чоловiчок пiшов, я залишився в укриттi на дорозi, що веде геть вiд будинку. Приблизно через двадцять хвилин чоловiк, судячи з одягу, один з братiв, покинув будинок i попрямував в Брунуа в собачiй возi, якi французи називають dos-á-dos. Я пiшов за ним.


" Тебе бачили? Майкрофт перебив:


Шерлок кинув на нього швидкий погляд.


"Приношу сво╖ вибачення", - сказав Майкрофт. - Звичайно, нi.


Пролунав стукiт у параднi дверi, i герцог Шорхэм i граф Скаллi протупали в хол, зняли плащi i були перепровадженi в кабiнет Морiартi. У кiлькох коротких пропозицiях Майкрофт ввела ╖х в курс справи, потiм жестом запропонував братовi продовжити розповiдь.


Холмс зупинився, щоб прикурити вiд лампи, що стояла на столi Морiартi, а потiм повернувся обличчям до решти. "Чоловiк, за яким я стежив, увiйшов в телеграфну контору i вiдправив телеграму. Менi вдалося роздобути телеграфний бланк пiд тим, на якому вiн написав сво" послання, i таким чином вiдновити почерк за допомогою м'якого свинцевого олiвця ".


"Що це було послання?" - запитав сер Ентонi.


"Воно було адресоване Макбета в Вестерли-хаус, Тоттинг-сквер, Лондон", - сказав Холмс, виймаючи листок паперу i передаючи йому.


ANGLAIS ICI POSER DES QUESTIONS SUR HENRY VU LA TOMBE PARTI


"Англiйцi, якi тут питали про Генрi, побачили, що ╜рейв пiшов", - перевiв сер Ентонi.


"Генрi?" Герцог оглянув кiмнату. "Це допоможе? Хто, чорт вiзьми, такий Генрi?"


"Я б сказав, що Генрi - це Бонфис д Енi, який придбав свого роду мiсцеву популярнiсть як Бельвильский Мясорубщик", - сухо сказав Морiартi.


"Саме про нього ми i ставили питання", - погодився Холмс.


"Ах!" вигукнув герцог.


"Бiльш безпосереднiй iнтерес, - припустив Морiартi, - " те, хто такий Макбет".


"Я," сказав Майкрофт, " згоден.


"Я пересiв з пароплава на по╖зд, потiм на таксi i прибув в Вестерли-хаус через вiсiмнадцять годин", - продовжував Холмс. "Я розташувався зовнi будинку. Вiдношення цi"╖ адреси до нашо╖ проблеми пiдтвердилося, коли я побачив прибулих констебля Хiггiнса i мiстера Моуса, оскiльки вони, мабуть, отримали додаткову iнформацiю з iншого джерела, привернула ╖х туди ".


"Ммм. Вестерлей-хаус, Вестерлей-хаус", - задумливо промовив герцог. "Ну i де я-" Вiн клацнув пальцями. "Звичайно!"


Iншi подивилися на нього. "Звичайно?" запитав граф.


" Це прокляте запрошення! Моя дружина хоче по╖хати, хiба ти не зна"ш, але я сказав ╖й, що це неможливо, просто неможливо. Парвеню-негiдник!


"Якого конкретно парвеню, е-е, пройдисвiта ви ма"те на увазi, ваша свiтлiсть?" запитав сер Ентонi.


" Той хлопець, який назива" себе графом Бардаком або щось в цьому родi. Намага"ться претендувати на титул. Каже, що його прапрадiд був останнiм графом. До того ж цей негiдник стверджу", що вiн, як вiн виража"ться, 'останнiй з Плантагенетiв'. Герцог похитав головою. "До чого все це призводить в нашi днi? Кожен дума", що може все, стверджу", що вiн хто завгодно. Американцi при╖жджають i чекають, що ╖х приймуть у суспiльство ".


"Тiльки дуже багатi американцi", - сказав сер Ентонi.


" Це слабке виправдання. Багатi американцi привозять сюди сво╖х дочок i видають ╖х замiж за якогось збiднiлого пера, обмiнюючи грошi на титул. Тодi дiвчата чекають, що ╖х будуть називати герцогинями, графинями, баронессами або як завгодно ще.


"Я б сказав, що вони заслужили цей титул", - сказав граф.


"I аристократ часто заробляв цi грошi", - додав сер Ентонi.


"Ба!" вигукнув герцог.


" А як щодо цього будинку в Вестерли, ваша свiтлiсть? - Запитав Майкрофт. " Яке запрошення?


"Цей будинок - це мiсце, куди гаданий граф Брудний ... Мерсi? - поселив себе i свою свиту".


"Ви щось говорили про запрошення," нагадав Майкрофт герцогу.


"Як це?" Герцог на мить виглядав спантеличеним, потiм його обличчя прояснилося. "О, так. Зухвалий вискочка влаштову" зухвалий бал, i у нього вистачило зухвалостi запросити мене i мою дружину. Звичайно, не пiде. Герцогиня хоче по╖хати - поглянути на нього тощо. Думаю, " про що поплiткувати. Але як це буде виглядати? Я маю на увазi, насправдi?


"Я чув про цього хлопця", - сказав граф. "Сам отримав запрошення. Вiн запросив половину Лондона. Майже всiх знатних людей - зда"ться, будь-якого сорту".


" Коли вiдбудеться бал? - запитав я.


"Суботнiй вечiр".


"Звичайно, нам доведеться пiти", - сказав Морiартi.


"Отже," сказав Холмс, задумливо потираючи пiдборiддя. - Значить, ви дума"те, це все?


"Здавалося б, все прекрасно зiйдеться, якщо ми припустимо, що суботнiй вечiр - це час вiдьом", - сказав Морiартi.


"Дiйсно, - погодився Майкрофт. "На очах у десяткiв - сотень людей. Це нiяк не можна було "зам'яти".


"Нам краще вiдправити туди наших людей", - запропонував сер Ентонi.


"Без шуму", - додав граф. "Як ми впора"мося?"


"Постачальники провiзi╖", - сказав Морiартi. "Надайте це менi".


OceanofPDF.com


[ГОЛОВА ДВАДЦЯТЬ ШОСТА]


ЧУЮ я ВАЛЬС?


¿Qué es la vida? Un frenesí. ¿Qué es la vida? Un ilusión,


una sombra, una ficción, y el mayor bien es pequeño;


que toda la vida es sueño, y los sueños, sueños son.


[Що таке життя? Божевiльний будинок. Що таке життя? Iлюзiя,


тiнь, байка, а найбiльше благо мiзерно мало,


оскiльки життя - лише сон, а сни " сни.]


-PEDRO CALDERÓN DE LA BARCA


ВЗЯТИЙ НАПРОКАТ ФАРФОР I СРIБНИЙ ПОСУД прибутку в п'ятницю ввечерi на трьох возах: дванадцять великих дерев'яних скринь, якi були втащены через службовий вхiд i складенi в коморi на першому поверсi i примика" коридорi. Постачальники провiзi╖ прибутку в суботу опiвднi: через службовий вхiд, по коридору мимо комори на першому поверсi i холодильно╖ камери, через кiмнату з вiдрами, через кiмнату з пляшками, вгору по сходах в кухню на верхньому поверсi i комору дворецького, а потiм приступили до розпакування та розподiлу посуду i столових приладiв, якi вони привезли з собою, i почали нарiзати, чистити, варити, запiкати, збивати, розривати i божитися, що банки з качиним конфi повиннi бути десь серед ╖стiвних припасiв, якi були вiдправленi заздалегiдь, ретельно упакованi в ящики для льоду. Це повинен був бути не офiцiйна вечеря, а плавучий фуршет, який, безсумнiвно, виснажила ╖х ресурси i терпiння. Мэйсгот, сенешаль, вжив цю страшну фразу: "Його свiтлiсть залиша" рiшення на ваш розсуд". Що на практицi означало, що його свiтлiсть залиша" за собою право чiплятися до вибору страв до самого останнього моменту, коли буде неможливо змiнити нi одне з важливих рiшень.


Додатковий персонал, наданий компанi"ю Cogswell з обмiну прислугою вищого рiвня, почав прибувати незабаром пiсля цього i заходився розпаковувати i сортувати фарфор i тарiлки, полiрувати дивнi предмети, якi не вiдповiдали стандартам Cogswell, i намагався з'ясувати у Maisgot, куди все це покласти. Вiн передав ╖х постачальникiв провiзi╖, що призвело до кiлькох невиразним коментарям, якi вiн прикинувся, що не розчув.


Оркестр прибув в чотири, за винятком флейтиста, який запiзнився на пiвгодини i прийшов у станi нервового збудження з-за сварки зi сво"ю квартирно╖ господинею, i його довелося заспоко╖ти чашкою гарячого чаю з лимоном i печивом, перш нiж вiн змiг при"днатися до репетицi╖. Бiля входу для торговцiв вони пiднялися в бальний зал, затримавшись, щоб вислухати попередження Майсго про те, що ╖жа та напо╖ будуть доставленi за запитом, але ╖м не слiд змiшувати з гостями, а потiм пiднялися на балкон для акторiв, який виходив як на вестибюль, так i в бальний зал, з високими бильцями i решiтками, схожими на сераль, щоб вiолончелiст не мiг зiстрибнути вниз i змiшатися з згаданими гостями.


На дальнiй сторонi бального залу знаходився другий балкон, схожий на перший, але менших розмiрiв, що виходить тiльки в бальний зал, з важкими червоними оксамитовими порть"рами, закриваючими три стiни. Два прикрашених крiсла, оббитi червоним оксамитом, на яких, як говорили, за останнi двiстi рокiв розташовувалися рiзнi монархи та iншi члени королiвсько╖ сiм'╖, коли вони просто хотiли здатися, але не бажали змiшуватися з простою знаттю або простолюдинами, стояли обличчям до кiмнатi внизу.


У п'ять чоловiк, який бiльше не думав про себе як про Альбрете Деканаре, за винятком досвiтнiх годин, коли вiн прокидався вiд неспокiйного сну i протягом декiлькох непри"мних митт"востей не мiг пригадати, де вiн знаходиться i чому, оглядав бальний зал з привiлейованого балкона. "Вiн зда"ться таким великим", - сказав вiн.


"Там буде," сказав йому Макбет, - за останнiми пiдрахунками, бiльше двохсот гостей. Зал не буде здаватися великим. Ви найняли двадцять два додаткових спiвробiтника, не враховуючи постачальникiв провiзi╖.


"У мене "?"


"I все буде використано. Ось побачиш".


"Мене впiзнають!" - радiв майбутнiй граф Мерсi.


"Пiсля сьогоднiшнього вечора, коли все пiде за планом, тво" iм'я буде на устах у всiх в англомовному свiтi".


"План?"


Макбет зробив широкий жест рукою, охоплюючи бальний зал i все, що в ньому могло бути, минуле i майбутн", надi╖ i страхи Альбрета. Макбет був гарний у цих широких жестах. "Ти повинна бути царствено╖," сказав вiн, " i в той же час скромною. Будь твердо╖ i в той же час гнучкою. Це початок!"


"Боже милостивий!" Сказав Альбрет. "Принцеса Андреа, вона все ще при╖жджа", чи не так? Менi не терпиться познайомитися з нею".


"Вона обов'язково буде тут", - сказав Макбет. "Ми посила"мо за нею екiпаж".


"Ми такi?"


"Ми хочемо переконатися в ╖╖ присутностi, чи не так?" - запитав Макбет.


" У нас "? Тобто, звичайно, ". Я просто припустив, що у не╖ був свiй екiпаж.


"╥╖ мати, велика герцогиня, не хотiла, щоб вона при╖жджала", - сказав Макбет. "Я домовився про маленькому горщику для матерi та каретi для дочки".


Майже граф обернувся, щоб подивитися на свого наставника. "Ти заплатив ╖й за те, щоб вона прийшла?" спитав вiн з ворчливой ноткою в голосi. "Ти дiйсно заплатив ╖й?"


"Я трохи подумав про велико╖ герцогинi, i потiм ╖╖ свiтлiсть милостиво дозволила сво"╖ дочки при╖хати", - сказав Макбет. "Не зовсiм те ж саме. У мене " причини бажати бачити принцесу тут.


"Так, так, - погодився Альбрет. "Щоб подивитися, чи пiдходить вона".


Макбет, який думав про щось iнше, на секунду здивувався. " Пiдходить?


"Як моя наречена", - пояснив Альбрет.


"О, так. Це. Звичайно."


"Що ще?"


Макбет глибоко зiтхнув, обняв Альбрета за плечi i сказав: "У нас багато справ, мiлорд. Ми можемо обговорити це пiзнiше".


Мiлорд. В цьому було щось при"мне, подумав Альбрет. Мiлорд. Вiн кивнув, а потiм зойкнув. "Срiбло!"


"У чому справа?"


" Срiбло, тарiлки, фарфор - ╖х доставили? Я щось не бачу.


" Це тут. Майсгот запевнив мене, що все в порядку. Срiбний сервiз на кухнi в очiкуваннi ╖жi. Тарiлки будуть доставленi, як тiльки пiдiгрiвачi для тарiлок будуть встановленi i пiдпаленi. Велика частина обслуговування буде проводитися в ╖дальнi. "Макбет вказав на двi пари подвiйних дверей, що ведуть до ╖дальнi. "Маленькi столики, кожен на чотирьох, будуть розставленi всюди, щоб люди могли сiсти i по╖сти. У дев'ять або дев'ять тридцять столи i стiльцi будуть прибранi, i можуть початися танцi. Такий розклад ".


"Ах!" - сказав мiлорд.


Було трохи бiльше п'яти, коли чорна карета про╖хала через Тоттинг-сквер, завернула за рiг i зупинилася бiля каретного сараю в Тоттинг-Мьюз. З'явився високий чоловiк, дуже схожий на принца Уельського, хихикаючи над чим-те, що мiг бачити тiльки вiн, i був перепроваджений сво╖м невисоким, кремезним супутником через потайнi бiчнi дверi в Вестерли-хаус. Приблизно через десять хвилин до каретному сараю пiд'╖хала друга карета, i дво" супутникiв допомогли вийти високого, стрункого чоловiка, закутанному в темний плащ. Здавалося, вiн був п'яний, або накачаний наркотиками, або з iнших причин нездатний пересуватися самостiйно, i його супутники обережно вивели його через бiчнi дверi, i екiпаж рушив.


OceanofPDF.com


[ГОЛОВА ДВАДЦЯТЬ СЬОМА]


ПРИНЦ I СМIХОТУХА


Прийди, густа нiч,


I згною в самому похмурому диму пекла.,


Щоб мiй гострий нiж не бачив рани, яку вiн завда",


Нi небеса, якi проглядають крiзь покривало темряви.,


Кричати: "Тримайся, тримайся!"


ВIЛЬЯМ ШЕКСПIР


САМОВДОВОЛЕНI, ЗАРОЗУМIЛI, НЕЦIКАВI, соцiально незахищенi визнали за краще уникнути свята в Вестерли-Хаус. Любителi пригод, нудьгуючi, цiкавi, голоднi, невпевненi в собi подумали, що було б дуже цiкаво вiдвiдати захiд i познайомитися з графом-парвеню. Деяким нещасним заважали чоловiки чи дружини, якi вiдчували, що вони не можуть - вони просто не могли - з'явитися на подiбному заходi, але спокуса хорошо╖ ╖жi, розваг, танцiв, спiлкування зi знаттю i зустрiчi з найбiльш обговорюваним людиною в Лондонi на тому тижнi був цiкавою iде"ю. I вони прийшли.


Гостi почали прибувати за кiлька хвилин до сьомо╖. Вони зняли верхнiй одяг у роздягальнi, i коли вони увiйшли в бальний зал, про них оголосив пишно одягнений мажордом з величезною палицею з чорного дерева з золотим наконечником, яким вiн стукав по дерев'янiй пiдлозi перед i пiсля кожного iменi.


Тук. "Високоповажний i мiсiс Джейкоб ВэлВоорт". Тук.


Тук. "Барон i баронеса Струбелл". Тук.


Тук. "Високоповажний професор Джеймс Морiартi". Тук.


Запрошення легко пiдробити, якщо ви зна"те когось, хто заробля" на життя малюванням фунтових банкнот вiд руки.


Зiрки шоу, можливого графа Мерсi, не було видно, коли прибули гостi. Вiн хотiв - уявляв себе - стоять прямо в дверях бального залу, усмiхненим, кивающим i милостиво приймають всi поклони i реверанси сво╖х гостей, коли вони проходили, але Макбет переконав його, що це було б нерозумно. Макбет припустив, що були тi, хто волiв би не кланятися i не робити реверанс людинi, який, врештi-решт, все ще був простолюдином, незалежно вiд того, наскiльки близький вiн був до того, щоб отримати привiлей бути повiшеним на шовковому шнурi, якщо його визнають винним у тяжкому злочинi.


Тепер Макбет нез'ясовним чином зник, залишивши Альбрета стояти бiля дверей в свою спальню i намагатися самостiйно вирiшити, коли настане вiдповiдний момент для його спуску по головнiй сходах.


"Скiльки?" запитав вiн, перехоплюючи поко╖вку, яка поспiшала по коридору, i стискаючи ╖╖ руку, наче боявся, що вона втече, якщо вiн ╖╖ вiдпустить.


- Перепрошую, ваша свiтлiсть? (В його власному будинку його називали б "Ваша свiтлiсть".)


" Скiльки гостей прибуло? Скiльки людей внизу?


Вона на секунду задумалася, а потiм зробила реверанс. " Я точно не знаю, ваша свiтлiсть. Я спущусь i з'ясую для вас.


"Так, так", - сказав вiн. "Зроби це".


" Якщо б ти вiдпустив мою руку...


"О. Вибач". Вiн вiдпустив ╖╖, i вона поспiшила геть.


Двi хвилини потому вона поспiшила назад i зупинилася на чималiй вiдстанi вiд його свiтлостi. "Мiстер Мейсгот говорить, що на даний момент через параднi дверi пройшли сто двадцять сiм чоловiк", - повiдомила вона. " Не рахуючи кiлькох слуг i тому подiбного.


"А!" - сказав Альбрет. "Повертайся й скажи йому, щоб повiдомив менi, коли число досягне двохсот. В цей час я вiдкриюся".


"Так, сер, ваша свiтлiсть", - вiдповiла дiвчина i знову втекла.


* * *


"Вiн тут!" Прошепотiв сер Ентонi, недбало озираючись по сторонах, нiби вiн просто випадково опинився поруч з Морiартi.


"Нема" необхiдностi говорити пошепки, сер Ентонi," сказав професор. "Нема" причин, по яких ми не повиннi розмовляти один з одним, i якщо хто-небудь побачить, що ти так розмовля"ш куточком рота, вони можуть задуматися про це".


"А," сказав сер Ентонi, повертаючись до Морiартi. - Ви, звичайно, правi.


"Хто тут?" Запитав Морiартi.


" Рiзак з Бельвiля i, цiлком ймовiрно, принц. Шерлок Холмс спостерiга" за подiями на стайнi, i вiн повiдомив про це тiй жiнцi - Рудою Саллi, - що хова"ться у стату╖, i вона послала того дуже маленького чоловiчка, Маммера, який сказав менi, коли я входив. Вiн побачив, як пiд'╖хала карета i в хату увiйшов хлопець, схожий на Слешера. Кiлькома хвилинами пiзнiше з друго╖ машини вийшов чоловiк у плащi, який, здавалося, був недi"здатний, i йому допомогли забратися всередину. Це, мабуть, принц, або я восьминiг. Холмс зупинив би ╖х на мiсцi, але там були тро" здоровенних хлопцiв, i вiн побоювався за безпеку принца.


"Ах!" - сказав Морiартi. "Самий мудрий хiд, але йому, мабуть, було важко стримуватися, враховуючи його поривчастий характер".


"Вiн не сказав", - сказав сер Ентонi.


"Тепер все залежить вiд нас", - сказав Морiартi, задумливо постукуючи великим пальцем по дзьобу срiбною совинiй голови, яка була рукояткою його тростини.


"Що нам робити?"


" Хто у нас в будинку? - запитав я.


" Крiм нас з вами? Тут граф i мiсiс Барнетт, яка при╖хала як його племiнниця, i мiс Дилвади, ╖╖ поко╖вка. I герцог i герцогиня, якi задоволенi тим, що ╖╖ чоловiк вряди-годи робить те, що вона хотiла зробити. Я не думаю, що вiн сказав ╖й причину, по якiй передумав вiдвiдувати. I дехто з обслуговуючого персоналу, я гадаю?


"Два офiцiанта - мо╖ люди", - пiдтвердив Морiартi. "Слiдуючи мо╖м iнструкцiям, вони повиннi залишити сво╖ передбачуванi робочi мiсця, як тiльки зможуть, i почати обшукувати будинок. Звичайно, це великий будинок.


"Хiба ╖х не зупинять?"


" Цiлком можливо. Проте всi звичайнi спiвробiтники новенькi i, ймовiрно, ще не дуже добре знають один одного, а у мо╖х хлопцiв жвавi мови, так що у них " хорошi шанси знайти вихiд з будь-яко╖ ситуацi╖, яка може виникнути ".


З оркестру прозвучав риф, який, можливо, був прелюдi"ю до чогось, потiм кiлька тактiв "Boot and Saddle" з труби, а потiм настала вичiкувальна тиша. Присутнi подивилися на балкон оркестру. Керiвник оркестру вказав на iнший кiнець залу. ╥х погляди перемiстилися.


Можливий граф Мерсi стояв на другому балконi i нахилявся вперед пiд небезпечним кутом до натовпу.


"Мо╖ друзi".


Поступово звуки, що доносилися з бального залу, стихли, всi пiдняли голови i завмерли в очiкуваннi.


"Добре, що ви прийшли. Я ваш господар. Мене звуть Альбрет Деканар. Мiй пра-пра-пра... - Вiн зупинився i порахував на пальцях, потiм кивнув сам собi i продовжив- " Прадiд був графом Мерсi, i його титул вийшов з ужитку. Моя сiм'я дуже довго була далеко вiд Англi╖. Я хочу повернутися, як побажав би мiй пра-пра-, е-е, предок, i зайняти сво" законне мiсце в справи цi"╖ кра╖ни, мо"╖ кра╖ни, яку я завжди любив".


У натовпi пролунали приглушенi оплески, але вони швидко вичерпалися.


"Я запросив вас сюди," продовжив вiн, - мiй новий лондонський будинок, щоб ми могли краще пiзнати один одного. Оскiльки вечiр продовжу"ться, я сподiваюся зустрiтися з кожним з вас i подякувати вам особисто за те, що прийшли. Отже, давайте приступимо до справи! ╥жте! Пийте! I незабаром ми будемо танцювати!" Вiн крутнувся на мiсцi, а потiм зник за однi"ю з важких порть"р, якими були запнутi стiни маленького балкона.


"Iдеальне мiсце!" Сказав Морiартi.


"Як це?" - запитав я.


"Цей балкон, це iдеальне мiсце. Видимий, але недосяжний".


" Iдеальне мiсце для чого?


"Вбивство," сказав Морiартi. " Ти залишишся тут. Знайди мiсiс Барнетт i Памелу - мiс Дилвади - i тримайся ближче до них. Якщо вона побачить когось дiзна"ться, або станеться що-небудь ще примiтне, залучiть мою увагу.


"Як я це зроблю?" - запитав сер Ентонi.


Морiартi задумався. "Гучний шум", - припустив вiн. "Упустити пiднос. Якщо пiдноса нема", зробiть припадок. Ось." Вiн утнув зелену гвоздику вiд лацкана i прикрiпив ╖╖ до пiджака сера Ентонi. "Я сказав сво╖м людям, що якщо у них " що повiдомити, але вони не можуть знайти мене, йдiть до людини з зелено╖ гвоздикою".


"Дуже добре," сказав сер Ентонi. " I тодi я впущу пiднос?


"Робiть все, що вважа"те за потрiбне", - сказав Морiартi. Вiн на мить посмiхнувся, а потiм попрямував до великим подвiйним дверей, ведучим в хол.


* * *


"Для мене задоволення i честь познайомитися з вами", - сказав Альбрет з легким поклоном.


"Так?" - сказала принцеса Андреа. "I для мене теж". Вона простягнула руку в рукавичцi, яку Альбрет взяв i, здавалося, не хотiв вiдпускати.


Вони стояли у вiдокремленiй або, принаймнi, порожньо╖ нiшi поряд з бальним залом, де Макбет призначив ╖м зустрiч. Принцеса Андреа Марiя Сiльвiя Петрова д Аборе була всiм, на що сподiвався i про що потай мрiяв Альбрет. На вигляд ╖й було десь мiж сiмнадцятьма i двадцятьма п'ятьма - Альбрет не розбирався у вiцi жiнок - i у не╖ були довгi свiтло-каштанове волосся, укладенi в одну з тих химерних примочок, якi жiнки прибирають у зачiску, увiнчану тiарою, яка виблискувала сотнями крихiтних дiамантiв, зосереджених навколо одного великого зеленого каменя, який свiтився сво╖м власним внутрiшнiм свiтлом. Вона була високою для дiвчини, стрункою i одягнена у зелену сукню, яка ненав'язливо натякало на можливi принади пiд ним.


"Скажи менi," продовжував Альбрет, " як довго ти збира"шся тут пробути?"


"Моя мама хоче, щоб я повернулася додому до пiвночi, - сказала принцеса, - як у Ашенпуттеле, ти зна"ш. Але я можу залишитися довше. Все одно до пiвночi вона майже завжди спить.


"Aschenputtel?"


"Так. Ти зна"ш - дiвчина з жорстокими зведеними сестрами, яка йде на бал".


"Попелюшка?"


"О, так? Попелюшка? Попелюшка?" Вона покатала це слово мовою. " Отже, на вiдмiну вiд Попелюшки, я можу лишитись до початку нового дня.


"Взагалi-то, - сказав Альбрет, - я мав на увазi, як довго ви пробудете тут, в Англi╖? Перш нiж повернетеся в Курляндiю".


"На жаль," сказала принцеса Андреа, сумно хитаючи головою, " в даний час ми не можемо повернутися на батькiвщину. Ми гостi вашо╖ королеви i вдячнi ╖й за гостиннiсть".


"А!" - сказав Альбрет.


Звiдки позаду них з'явився Макбет. "Ти повинен змiшатися з натовпом", - сказав вiн Альбрету. "Походи серед свого народу. А тепер iди. Я буду супроводжувати принцесу Андреа".


"Його народ?" запитала принцеса.


"Я поясню, - сказав ╖й Макбет, вiдводячи ╖╖ геть. Альбрет на мить сумно засмутився, але потiм випростався, розправив плечi i пройшовся назад в бальний зал. У майбутнього короля " сво╖ обов'язки.


OceanofPDF.com


[ГОЛОВА ДВАДЦЯТЬ ВОСЬМА]


СТУПНI, СТУПНI


Труба буде почута на висотi,


Мертвi будуть жити, живi помруть,


I Музика розкри" небо.


ДЖОН ДРАЙДЕН


ОБIД БУВ ГОТОВИЙ. Персонал ввiчливо заметушився, прибираючи столи та стiльцi i розбираючи смiття. Наближався час танцiв стояти бiля бального залу з келихом вина i дивитися, як танцюють iншi. Кiлька офiцiантiв в класичних костюмах вiд Polichinelle - довгi мiшкуватi бiлi куртки поверх ще бiльш мiшкуватих бiлих панталон i чорних масок домiно - бродили серед гостей, роздаючи танцювальнi картки. Гостi здебiльшого використовували цей час для огляду iнших гостей. Були присутнi два герцога, можливо, тро", як говорили деякi, а також невелика кiлькiсть баронiв i знатних людей, серiв i ледi i справжня принцеса; з балкансько╖ кра╖ни, про яку нiхто нiколи не чув, але тим не менш принцеса. Таке гарненьке юне створiння.


-Нi, це не вона, це ледi Корелесс. Це принцеса, он там з тим чоловiком зi смiшними вусами.


- Ну, вона все ще досить молода.


* * *


Памела пiдiйшла до Сесiлi Барнетт ззаду i схопила ╖╖ за руку.


"Ой!" вигукнула Сесiлiя. " У чому справа?


"Це вiн," видихнула Памела. "'Im."


" Вiн? Вiн кого? Якого? Сесiлiя оглянула переповнений бальний зал.


- "Я з 'ногами, ногами', це вiн!"


Памела вiдпустила руку Сесiлi i, сказавши останн" "╖м", ╖╖ очi закотилися до стелi. Вона поволi сповзла на пiдлогу. Сесiлiя i сер Ентонi ледь встигли пiдхопити ╖╖, перш нiж вона впала.


"Он там", - сказала Сесiлiя, вказуючи пiдборiддям. "У тiй стiни " кiлька стiльцiв".


Вони наполовину пiдвели, наполовину зазнали Памелу до стiльцiв i посадили на один з них. ╥╖ очi вiдкрилися, i вона почала глибоко i повiльно дихати. Через кiлька секунд вона сiла. "Це був вiн", - сказала вона. Вона простягла руку i витягла з волосся довгу капелюшний шпильку. "Куди вiн подiвся?" - запитала вона, розмахуючи капелюшно╖ шпилькою перед собою, як кинджалом.


"Обережнiше з цi"ю штукою," сказала Сесiлiя.


" Я не пiдпущу його до себе. Де вiн?


"Якого 'його' ви бачили? " запитав сер Ентонi, оглядаючи кiмнату в пошуках кого-небудь, хто мiг би бути "╖м".


"Вiн стояв он там з тi"ю принцесою", - сказала Памела, вказуючи капелюшно╖ шпилькою в iнший кiнець кiмнати.


" Той самий Слайсер?


"Нi, не той хлопець, який вбив Роуза, а той, хто був з ним. Хлопець 'ноги, ноги'. Але я його зараз не бачу".


"А!" сказав сер Ентонi. " Ви дво" залишайтеся тут i продовжуйте пошуки. Я пiду за ним.


"Що нам робити, якщо ми його побачимо?" - запитала Сесiлiя.


"Ах, впусти тацю на пiдлогу. Закричи, як нiби побачив мишу. Що-небудь в цьому родi. Професор буде слухати".


"Я не боюся мишей", - сказала Акторка.


"Звичайно, нема"", - погодився сер Ентонi. "А як щодо павукiв?"


Памела кивнула. "Я б закричала, якщо б побачила павука", - погодилася вона.


"Тодi гаразд. Значить, це павук!" Вiн попрямував через кiмнату.


"Чи кажан," додала Памела, крикнула йому вслiд.


* * *


Макбет вiдкрив вузькi дверi в правому кутi маленького балкона. "Час," сказав вiн по-французьки, заглядаючи в маленьку кiмнату. " Як ти себе почува"ш? Ти пам'ята"ш, що тобi потрiбно зробити?"


Генрi нерухомо сидiв на короткому стiльцi в кутку, обличчя його було безпристрасним, як нiби його якимось чином вiдключили. Слова Макбета знову завели його, i вiн повiльно пiдняв очi, подумав секунду, а потiм хихикнув. "Я знаю", - сказав вiн. " Я завжди знаю, що менi потрiбно робити.


Вираз змiшаного роздратування i вiдрази промайнуло на вузькому обличчi Макбета. "Не це", - сказав вiн. "Решту. Як дiяти, куди йти ... Чому тут так темно? Включи свiтло."


"Темрява - мiй друг", - сказав Генрi, але повернув гвинт в настiнному бра поруч зi сво╖м стiльцем i посилив полум'я. "Я можу багато чого досягти в темрявi".


"Так", - погодився Макбет. "Схоже, ти можеш".


Генрi втягнув щоки, а потiм випустив ╖х з хлопающим звуком. "Я знаю, що ти дума"ш про мене", - сказав вiн. " Ти дума"ш, я iнструмент, вiд якого можна позбутися, коли ти закiнчиш зi мною. "Вiн знову втягнув щоки i довго дивився на Макбета. Pop. "Можливо, ти i " iнструмент. Можливо, сам сенс твого iснування - допомагати менi у Великому Задумi. Хiба ти не бачив, що я увеличиваюсь з кожним днем? Що я стаю бiльше з кожною ниткою?"


Задум? Макбет задумався. Нитка? "Я не знав про це", - сказав вiн.


"Ти побачиш", - сказав Генрi. "Ти побачиш" ... Ми готовi?


Макбет кивнув. " Так i ".


"Я вiдчуваю, як у менi зроста" велич. А тепер залиш мене готуватися".


Макбет позадкував з кiмнати i зачинив за собою дверi. Кiлька секунд вiн дивився на дерев'янi панелi; потiм повернувся i спустився вниз, щоб при"днатися до натовпу i дочекатися виконання Плану. Його план, а не, як вiн щиро вiрив, Великий задум Генрi. Але припустимо ... Нема". Вiн похитав головою. Крiм того, пiсля того, як Генрi виконав свою задачу цим увечерi, було вирiшено, що його бiльше не буде.


Минуло десять хвилин.


* * *


Генрi проскочив через дверний прорiз на маленький балкон i, пританцьовуючи, пiдбiг до поручнiв, нiби на пружинах. Спочатку нiхто не звернув на нього уваги, коли вiн м'яко переступав з ноги на ногу i оглядав натовп внизу. Потiм лiтнiй полковник Кiнно╖ гвардi╖ побачив його i ткнув пальцем у свого сусiда, а повна жiнка побачила його i кивнула сво"му чоловiковi, i видовище поширилося, i в кiмнатi стало тихо, якщо не вважати низького дзижчання приглушених голосiв, якi визначають, що чи кого вони бачили. Високий, стрункий чоловiк у вишуканiй параднiй формi 10-го гусарського полку, обвiшаний медалями i стрiчками впоперек грудей, вiн виглядав, як зауважила одна молода ледi, яка була майже вражена тим, що знаходиться так близько, точь-в-точь як на його фотографi╖ в Vanity Fair.


"Це його королiвська високiсть, ось хто це, прямо там, нагорi. Повiр менi".


"Принц Альберт Вiктор, ось хто це. Я був з ним в королiвськiй ложi в Аскотi в минулому роцi, не далi вiд нього, чим я зараз вiд вас. Даю тобi слово, i це вiн.


"Я не думав, що хто-небудь з членiв королiвсько╖ сiм'╖ при╖де на цей захiд", - сказав зна" молода людина. "Я дiйсно розмовляв з високоповажно╖ Гортензi"ю, запросив ╖╖ по╖хати зi мною, хiба ви не зна"те, i вона сказала, що нiхто з них не при╖де за вказiвкою з палацу".


"Я вважаю, його високiсть може ходити, куди забажа", без дозволу бабусi", - висловила думку його супутниця.


* * *


Памела Дилвади, не зводячи очей з чоловiка на балконi, одними губами промовила: "Це iнший вiн", - i пiднялася зi стiльця. Сесiлiя поклала руку на плече дiвчини та що-то сказала ╖й, але вона не розчула нi слова, вислизнула з ╖╖ обiймiв, нiби ╖х там не було, i почала повiльно ходити по кiмнатi.


З хвилину уявне королiвська високiсть стояло на сво"му сiдалi в царствено╖ позi, дивилася зверху вниз на людей внизу i загадково посмiхалося. Кiльком стояв поблизу здалося, що вони почули смiх, але, можливо, це був випадковий звук з велико╖ кiмнати. Потiм, абсолютно несподiвано, в дверi увiйшла принцеса Андреа Курляндська i виникла поруч з ним. ╥╖ штовхнули в цей простiр? Здавалося, ╖й знадобилося мить, щоб вiдновити рiвновагу. Вона озирнулась навколо, наче не була впевнена, що саме вона тут робить.


Точно так само, як думали тi, хто був внизу, тому що важко було втриматися вiд думок: Високий, вродливий принц, можливо, мiнiатюрна елегантна принцеса ... Вони побачили, як принц узяв ╖╖ за руку.


Що ж ...


Раптовим жестом принцеса вивiльнила руку, як вiдвертаються вiд смертоносно╖ гадюки, i зробила крок назад з виразом жаху на обличчi.


Що?


Принц повернувся до не╖ i захихотiв - це явно було хихикання - i схопив ╖╖ за комiр сорочки, притискаючи до завiски. В його руцi був довгий срiбний предмет. Нiж?


Навiщо йому?..


Принцеса ахнула i спробувала вирватися з його хватки, але вiн тримав мiцно. Вiн занiс ножа. Вона закричала.


Тi, хто був внизу, дивно мовчали, нiби дивилися спектакль i не знали, як ╖м слiд реагувати на цю сцену. Якийсь жарт, звичайно, але у дуже поганому смаку.


"Боже мiй!" Це був Альбрет, ╖х господар, який кричав на весь голос i втiк через кiмнату до балкона: "Не тут, не зараз, тiльки не вона!"


Генрi повернувся i злобно подивився на натовп внизу, потiм повернувся назад i рубонув-


- туди, де миттю ранiше було горло дiвчини. Але блузка принцеси розiрвалася, послабивши його хватку, i вона впала на колiна, пiднявши руки, щоб вiдвести удар. Його клинок промахнувся мимо цiлi, порiзавши ╖й руку i розсiк голову збоку. Вiн виглядав роздратованим i схопив принцесу, яка з криком впала на пiдлогу пiд ним.


Дверi в заднiй частинi балкона раптово вiдчинилися, i Морiартi увiрвався всередину, розмахуючи перед собою тростиною. Одним рiзким ударом вiн вибив нiж з рук Генрi, а потiм вони зчепилися i захиталися на краю балкона, розлючений Генрi шалено вчепився в невблаганного Морiартi. Вони крутилися то так, то сяк, так що спочатку одного, а потiм iншого притиснуло до поручнiв. Потiм, з нудотним трiском, перила подалися, вiдправивши ╖х обох у вируючiй масi на нижнiй поверх.


Генрi приземлився зверху, i через кiлька секунд вiн пiднявся i кинувся в натовп. Приголомшений Морiартi ще кiлька секунд лежав там, де впав, перш нiж пiднятися на ноги i, спотикаючись, пiти за ним.


Звiдкись з-за пояса Генрi дiстав другий нiж, довгий, тонкий, з гострим лезом, i кинувся вперед, гостi розступилися перед ним, як Червоне море перед Мойсе"м. На цiй вiдкритiй дорiжцi прямо у нього на шляху стояла тiльки Памела, нiма i страхiтливо зiбрана.


Генрi схопив Памелу i пiдняв ╖╖, i вона обм'якла в його руках. Вiн продовжував йти вперед, використовуючи ╖╖ тiло як щит, поки бiг до дверей.


Памела злегка зiгнулася в його обiймах i, здавалося, вдарила його кулаком у груди, i на його обличчi з'явилося здивування, але вiн продовжував рухатися. Потiм вона вдарила його знову i знову, у груди, шию, обличчя, i вiн похитнувся. З ран на його ши╖ та обличчi текла кров. Вiн спiткнувся.


Тепер Памела була на ньому зверху. Ривком вiн скинув ╖╖ з себе i спробував пiднятися, але вона тут же повернулася, схлипуючи i знову i знову тикаючи довгою капелюшно╖ шпилькою, затиснутою мiж стиснутих в кулак пальцiв. Дивний судомний звук вирвався у нього з рота, його тiло здригнулося i завмерло.


Сесiлiя пiдбiгла до них i в момент натхнення придушила бурмотiння людей позаду, крикнувши сво╖м чистим сопрано: "Боже мiй, це зовсiм не Його високiсть - це самозванець!" Потiм вона опустилася на колiна поруч з Памелою, яка продовжувала наносити удари ножем по тiлу, i спробувала утримати ╖╖ руку. "Тепер ти можеш зупинитися", - сказала вона. "Вiн мертвий".


"Недостатньо мертвий", - вигукнула Памела i вдарила його ножем ще раз, два, три рази, перш нiж впасти в непритомнiсть поруч з тiлом.


* * *


Сер Ентонi тепер перебував у довгому коридорi, намагаючись пробратися до маленького балкона, який знаходився десь праворуч вiд нього i вище. Проходячи мимо, вiн посмикав дверi - маленька кiмнатка, комiрчина, туалет - ага! Ось i сходовий пролiт, провiдний наверх. Там не було свiтла, але дверi нагорi була вiдкрита, i свiтло падало на сходинки. Вiн почав пiднiматися.


Раптово на сходовому майданчику пiд ним з'явився високий чоловiк, силует якого вимальовувався в свiтлi лiхтаря позаду. Вiн вимахував довгим клинком, який поблискував у вiдбитому свiтлi. Перш нiж сер Ентонi встиг вiдреагувати, чоловiк зупинився i пильно подивився на нього, а потiм опустив зброю. "Це ти", - сказав вiн. "Яка удача!"


" Морiартi! - Вигукнув сер Ентонi, вiдчуваючи, як серце шалено калата" в грудях. " Присягаюся Богом, друже, ти мене здорово налякав! Що вiдбува"ться?


"Прийди i допоможи менi", - сказав Морiартi, прибираючи меч назад у захисний чохол сво"╖ тростини з совинiй головкою. "Рубака, я думаю, мертвий, але його господар усе ще на свободi. Але спочатку - це займе нас двох, i ми повиннi дiяти швидко!"


"Допомогти тобi зробити?"


"Його королiвська високiсть знаходиться в маленькiй кiмнатi за балконом, i вiн знаходиться пiд впливом якогось сильного наркотику. Ми повиннi забрати його звiдси".


Морiартi при"днався до сера Ентонi, i вони поспiшили вгору по сходах i вiдчинили дверi поруч з тi"ю, що вели на балкон. Чоловiк, який, безсумнiвно, був його королiвською високiстю, притулився до стiни, широко розкритими вiд здивування очима озираючись по сторонах. Формений кiтель принца був заляпаний кров'ю, а тунiка порвана. "Боже мiй!" вигукнув сер Ентонi, доторкаючись до плям кровi, якi пiд його пальцями здавалися сухими i холодними. " Що, чорт вiзьми...


"Вони готували ╜рунт для того, щоб його високiсть знайшли пiсля того, як принцесу зарiзали", - сказав Морiартi. "Я вважаю, це кров корови або свинi, але вона б зробила свою справу. Допоможи менi вiднести його вниз. Ми винесемо його через чорний хiд".


Сер Ентонi взяв його за одну руку, а Морiартi за iншу, i вдвох вони вивели Його Високiсть з кiмнати i повели по коридору. Дуже низенький чоловiк у костюмi сервитора висунув голову з дверей далi по коридору. "Сюди, професор", - покликав вiн театральним шепотом, який луною рознiсся по коридору. "Я знайшов вихiд".


"Дуже добре, мамо", - сказав професор. "Ти показу"ш дорогу".


По коридору, у вузький коридор, вниз по ще одному сходовому прольоту i в кiмнату з великою цегляно╖ пiччю, можливо, колись використовувалася як пекарня.


"Привiт," сказав чоловiк у шкiряному фартусi, з'являючись з дверного отвору в далекiй стiнi. " Ви з щоденно╖ прислуги, чи не так? Офiцiанти, я вважаю, судячи по вашому одязi.


"Ти вгадав, приятель", - погодився буркотун.


"Що за шум i гармидер, що я чую нагорi?" запитав чоловiк, вказуючи пальцем в напрямку верхнього поверху.


"Якийсь нещасний випадок", - сказав йому Морiартi. "Можливо, вам слiд пiти допомогти. Цей хлопець втратив свiдомiсть, i ми виносимо його назовнi".


Чоловiк кивнув, вбачаючи в цьому мудрiсть. "Занадто багато алкi-кривавого-залу", - висловив вiн думку. "Не варто брати участь, поки ти на роботi, я кажу. Через ту дверi ви вийдете через чорний хiд.


Вони кивнули на знак подяки i продовжили шлях до дверей зi сво"ю ношею.


Промiнь лiхтаря, спрямований прямо в яблучко, висвiтлив ╖х, коли вони вийшли на стайню. "А!" промовив знайомий голос. - Ви зробили це - i з Його Високiстю. Добре, добре."


"Це ви, Холмс?" Запитав Морiартi. "Бельвильский м'ясорубка мертвий, але його компаньйон - його сторож - все ще на волi в будинку. Якщо тiльки йому не вдалося ви╖хати пiд час триваючих свят.


"Вiн намагався", - сказав Холмс. "Вiн у мене тут". Вiн повернув лiхтар так, щоб промiнь впав на людину, що сидить на тротуарi i пильно дивиться вгору на свiтло. "Я вважаю, що це той чоловiк, який вам потрiбен. Вiн був одним iз джентльменiв, якi привезли його високiсть, i, схоже, вiн був головним. Тому, коли вiн з'явився в деякiй поспiху кiлька хвилин тому, я зупинив його. Вiн був незадоволений цим, i було щось на кшталт бiйки, але я перемiг. Я знайшов це у нього в кишенi. Холмс помахав перед ними зiм'ятим клаптиком паперу. "Це телеграма з Францi╖ "Макбет".


"А!" - сказав Морiартi. Вiн повернувся до чоловiка. "Тодi ви, мабуть, легендарний Макбет. Радий, повинен сказати, нарештi познайомитися з вами".


Чоловiк насилу пiднявся на ноги. Його вечiрнiй пiджак був в безладдi, сильно накрохмалений комiрець стирчав спереду, а екстравагантнi вуса стирчали вгору з однi"╖ сторони i вниз з iншого, надаючи його обличчю виразу розгубленою нерiшучостi. "Ви негайно звiльнiть мене!" - зажадав вiн, розмахуючи скутими руками перед собою. "Це обурливо! Ви не можете так вчинити зi мною!"


"Правда?" Запитав Морiартi з щирою цiкавiстю в голосi. "Чому нi?"


Чоловiк встав по стiйцi смирно або настiльки близько, наскiльки це було можливо зi зв'язаними руками. "Я полковник П'"р Огюст Марi Лефавр з генерального штабу Францi╖, в даний час служив вiйськовим аташе при пiсля Францi╖. Я володiю дипломатичним iмунiтетом. Що б ви не думали про те, що я зробив, це не ма" значення. Ви повиннi негайно звiльнити мене!"


Поки вони обдумували це, в групi запанувало мовчання.


"Ви могли б просто пристрелити його, професор", - запропонував буркотун.


"Я не мiг дивитися на таке", - сказав Холмс. "Менi довелося б вiдвернутися".


" Що? Лефавр вiдступив на крок. " Нi- ти не мiг...


"Чому б i нi?" Запитав Морiартi. "Ви, зда"ться, не вiдчувають особливих коливань, забираючи життя - або двi, - коли це служить вашо╖ мети".


"Це було зовсiм iнша справа".


"Яким чином?"


"Цi люди були..." Лефавр зробив паузу.


" Витрачуваний матерiал? Принесений в жертву заради вищого блага?


Лефавр нiчого не вiдповiв.


"Ми не будемо стрiляти в нього", - виголосив тихий голос, i темна постать виступила з тiнi у дверного отвору.


"Ваша свiтлiсть," сказав Холмс.


Морiартi обернувся i дiзнався герцога Шорхэма, який повiльно пройшов вперед, поки не опинився перед людиною, який колись був Макбетом.


"Я не думав-" почав Лефавр.


Герцог пiдняв руку, i Лефавр замовк. "Звiдси вас доставлять прямо в Лондонський Тауер", - оголосив герцог. "Ви нi з ким не будете спiлкуватися тут i там. Опинившись там, ви будете затриманi за розсудом ╥╖ величностi. Я б сказав, що задоволення ╖╖ величностi цiлком могло б полягати в тому, щоб одного разу рано вранцi вивести вас у двiр i накинути петлю на шию, але це залежить не вiд мене.


"Шкода," сказав Холмс, повертаючись до Морiартi. " Я нiколи не бачив, як ви стрiля"те в людину, професор. Це був би повчальний досвiд.


"Ви не можете-" почав Лефавр.


"Я можу", - сказав герцог. "Iменем ╥╖ Величностi i владою, даною менi Спецiальним комiтетом Та"мно╖ ради, я зроблю це". Вiн повернувся i свиснув, i з iншого боку вулицi до них пiд'╖хав екiпаж. Пiсля коротко╖ i на подив мовчазно╖ боротьби Лефавра заштовхнули в карету, герцог сiв слiдом за ним, i карета рушила в неквапливе подорож на захiд.


Сер Ентонi щось пробурмотiв.


"Що це?" - запитав Морiартi.


"Ми чули про вдову у Вiндзорi', " продекламував сер Ентонi,


"Безпечнiше залишити ╖╖ в споко╖: / як часових ми сто╖мо бiля моря i на сушi, / Де б не сурмили в сурми".


"Трохи Кiплiнга, - сказав Холмс, - нiколи не зашкодить".


OceanofPDF.com


[ГОЛОВА ДВАДЦЯТЬ ДЕВ'ЯТА]


ПОЛУНОЧНА ТУГА


Той, хто крiзь неосяжну неосяжнiсть може пронизати,


Дивiться на свiти, свiти складають "дину всесвiт,


Поспостерiгайте, як працю" система вiд системи до системи,


Якi ще планети обертаються навколо iнших сонць,


Яке рiзноманiтне Iстота населя" кожну зiрку,


Може розповiсти, чому Небеса створили нас такими, якi ми ".


-ОЛЕКСАНДР ПОУП


БУЛО ДЕВ'ЯТIЙ ТРИДЦЯТЬ РАНКУ ВIВТОРКА; небо було затягнуте хмарами, а повiтря вологим. Бенджамiн i Сесiлiя Барнетт вийшли iз свого кеба на розi Брук-стрiт i Ганновер-сквер, розкрили великий чорний парасольку i пройшли невелика вiдстань до римських колон, вiдзначають портик в iншому незворушного цегляного фасаду лондонськiй резиденцi╖ графа Скаллi. ╥х впустив дворецький зi сто╖чним виразом обличчя i акуратною одягом, який провiв ╖х в оброблену дубовими панелями кiмнату в заднiй частинi будинку з великими эркерными вiкнами, що виходять в сад.


Граф, герцог Шорхэм, сер Ентонi, Морiартi i брати Холмс сидiли навколо овального столу червоного дерева, на якому стояли чашки з кавою, залишки рясного снiданку i за два примiрники всiх лондонських ранкових i вечiрнiх газет.


"Добрий день, добрий день," сказав граф. " Ласкаво просимо. Кави? Що-небудь на снiданок? Кратери, принеси ╖м те, що вони хочуть.


"У нас все в порядку, спасибi, мiлорд", - сказала Сесiлiя.


" Тодi дуже добре. Ах, сiдайте, сiдайте. Я як раз переглядав газети. Iсторiя, е-е, подiй суботнього вечора на перших шпальтах усiх газет, окрiм "Таймс". Сьогоднi, через три днi." Вiн взяв пару паперiв iз стосу перед собою з виглядом людини, що розгляда" дохлого ╖жака, i дозволив ╖м впасти назад. "Всi вони висувають все бiльше деталей, все бiльше фактiв, якi все бiльше теорiй, i у кожно╖ з них все абсолютно неправильно i перевернуто з нiг на голову".


"Присутнiсть ╖╖ королiвсько╖ високостi ранiше не згаду"ться i навiть не натяка"ться нi на одне з них", - зауважив герцог. "Вони навiть не всi згоднi з тим, що божевiльний намагався наслiдувати саме його Високостi. Так що ми можемо поки триматися подалi вiд цього".


"А мiс Дилвади вигляда" справжньою геро╖нею", - сказав сер Ентонi. Вiн повернувся до Сесiлi, яка тихо сидiла бiля дверей. "Як у не╖ справи, можу я запитати?"


"Зовнi вона цiлком оговталася," сказала йому Сесiлiя, "але, боюся, подi╖ тi"╖ ночi ще якийсь час будуть переслiдувати ╖╖".


"Ах, так", - сказав герцог Альберт. "Що нам робити з мiс Дилвади? Ми не можемо вiдправити ╖╖ назад до, ем, ╖╖ колишнього, ем..."


"Я беру ╖╖ в свiй будинок", - сказав граф Скаллi. "Я поговорив зi сво"ю дружиною," поспiшно додав вiн, i на його щоках проступив рум'янець, i вона цiлком згодна.


"Добре, добре," сказав герцог.


Настало мовчання, яке, нарештi, порушив Шерлок Холмс. "Я вiдправив телеграму в Париж", - сказав вiн.


Вони подивилися на нього. "Що сказав?" запитав сер Ентонi.


" Ось. Холмс дiстав з кишенi бланк i передав його Морiартi. Воно було адресоване принцесi Iринi, настоятельцi паризького вiддiлення Святого ордена сестер Марi╖ Магдалини, i наголошував:


СКАЖIТЬ МАДЕМУАЗЕЛЬ ДЕШАМ, ЩО ВIН МЕРТВИЙ, ШЕРЛОК


Морiартi прочитав його i передав далi.


"Хороша думка", - сказав Барнетт. "Дуже хороша".


"З цi"ю маленькою принцесою все буде в порядку", - сказав сер Ентонi пiсля паузи. "Шрам у не╖ на лобi буде ледь помiтний через кiлька мiсяцiв, хоча шрам на руцi буде доставляти бiльше клопоту. Принаймнi, так каже хiрург ".


"Добре, добре", - сказав герцог. "Жахливий досвiд, що? Потрiбно подивитися, що ми можемо для не╖ зробити. Я зроблю позначку". Вiн повернувся до Майкрофту. " Що нам робити з цим хлопцем, як його там, боббi, який стверджу", що вiн граф Мерсi?


"Я не думаю," сказав Майкрофт, " що Королiвський офiс знайде якiсь об╜рунтування в його заявi. Я думаю, у нього може бути свiй замок де-небудь в цiй частинi Шотландi╖, але не його титул.


"Але чи був вiн залучений в цей план?" - запитав герцог.


"Майже напевно", - сказав Майкрофт, "але ми нiколи не змогли б цього довести".


"Ну що ж", - сказав герцог. "Життя де-небудь в цiй частинi Шотландi╖ може бути достатнiм покаранням".


"Здавалося б, з цим покiнчено, - сказав граф, - та правда про нього, можливо, нiколи не спливе".


"Може нiколи не вийти", - сказав сер Ентонi.


"Саме так," герцог погодився.


* * *


"Це дивно", - сказав Холмс через кiлька хвилин, вказуючи на статтю, яку вiн читав у "Морнiнг Стандард". "Ви нiчого не зна"те про це, чи не так, професоре?" Тон його голосу i вигнута брова вказували на те, що вiн швидше за все думав, що Морiартi дiйсно може щось знати про те, що б це не було.


"Про що?" - запитав Морiартi.


Холмс поправив газету i прочитав: "'Дивне вiдкриття в Ноттiнгемширi. Виявлена та"мна кiмната'. Вiн зробив паузу, щоб люто поглянути на Морiартi, а потiм почав знову:


ДИВНА ЗНАХIДКА В НОТТIНГЕМШИРI.

РОЗКРИТА ТА╢МНА КIМНАТА


Приблизно в понедiлок вдень робiтники, що встановлювали водопровiд у Уиддерсайн-вiн-Рибл, замiському ма"тку його свiтлостi барона Торнтон-Хоксбари, випадково проникли в досi секретну кiмнату, примика" до бiблiотеки барона на першому поверсi, i виявили скарбницю цiнних ювелiрних виробiв i творiв мистецтва, включаючи предмети, якi, як вважають, були викраденi з навколишнiх ма"ткiв за останнi три роки. Вiдкриття вiдбулося пiд час щорiчного святкування Дня Риббла Веттена, коли бiльшiсть жителiв мiста збираються на великiй галявинi за домом барона, щоб побажати один одному удачi i вибрати найкрасивiшу дiвчину в мiстi i кинути ╖╖ в Риббл.


Виддерсайн-вiн-Риббл, який знаходиться недалеко вiд Уэдсбриджа у Ноттiнгемширi, останнi двiстi рокiв був головною резиденцi"ю баронiв Торнтон-Хоксбари, а нещодавно став ареною жорстокого пограбування, в результатi якого загинули дво" чоловiкiв i яке стало вiдомо мiсцевим жителям як "Обурення Виддерсайн".


"Хм", - сказав герцог. "Потайная кiмната, так? У Витендер-холi " потайний хiд, хiба ви не зна"те, але я б не хотiв класти туди якiсь цiнностi. Холодно i сиро, i, якщо вже на те пiшло, це вже не такий секрет. Мiй онук i його приятелi грають в "Робiн Гуда" або у кого-небудь ще, як i мiй син двадцять рокiв тому. Як, якщо подумати, i я.


"Хiба це не той будинок, в пограбуваннi якого вас звинуватили кiлька мiсяцiв тому, професоре?" багатозначно спитав Холмс.


"Читайте далi," сказав Морiартi.


Серед предметiв, виявлених у кiмнатi, обставленiй на манер джентльменською вiтальнi, були невелика статуетка Iоанна Хрестителя, приписувана Мiкеланджело, i гравюра iз зображенням вiтряка, iмовiрно роботи Рембрандта, якi в минулому роцi зникли з ма"тку лорда Уигстоу, а також "Бейн з Торнкрофта", двадцатикаратный iмперський топаз, що вважа"ться найбiльшим у свiтi, що належить маркiзi Клевську, викрадений пiд час пограбування в Крамден-Пиммсе, столицi Шотландi╖. Ноттингемширское ма"ток лорда Чаута.


Як цi предмети потрапили в кiмнату, невiдомо. Спроби допитати барона з цього приводу провалилися, оскiльки барон зник з ма"тку до прибуття полiцi╖.


"Я вiдчуваю вашу присутнiсть в цiй справi, Морiартi", - сказав Холмс, потрясаючи газетою в напрямку професора, перш нiж вiдкласти ╖╖.


Тiнь усмiшки промайнула на обличчi Морiартi i тут же зникла. "Зiзнаюся, я можу бути побiчно вiдповiдальний за непри"мностi барона", - сказав вiн. "Я подiлився сво╖ми висновками щодо барона Торнтона-Хоксбари з деякими з мо╖х друзiв, якi, можливо, згадували про це комусь iз сво╖х друзiв, i, що ж ... Я боюся, що деякi з бiльш дрiбних предметiв, якi були в кiмнатi, коли вона була виявлена, можуть не потрапити в офiцiйну опис ".


"Якого роду висновки?" - запитав сер Ентонi.


"Поки я був в ув'язненнi, я попросив свого друга i колегу мiстера Барнетта вiдвiдати село Уэдсбридж i подивитися, що вiн зможе дiзнатися про барона", - сказав Морiартi. "Я знав, що не несу вiдповiдальностi за його пограбування, i в мо╖х iнтересах було б з'ясувати, хто це зробив. Менi здавалося цiлком можливим, що барон грабував сво╖х власних гостей. Те, що з'ясував мiстер Барнетт, пiдтвердило цю думку i навело мене на думку, що вiн також був вiдповiдальний за серiю пограбувань у рiзних великих будинках по сусiдству, i що, цiлком ймовiрно, в бiблiотецi або поруч з нею була прихована кiмната ".


"Те, що я вам говорив?" - запитав Барнетт.


"О, так".


"Це велика натяжка - думати, що барон, можливо, грабу" сам себе", - сказав граф.


"Не вiн сам, тiльки його гостi", - сказав Морiартi. "Вiн мiг би влаштувати так, щоб що-то з його речей було знято для бiльшо╖ правдоподiбностi, але це потрапило б просто в та"мну кiмнату".


"Що такого сказав мiстер Барнетт, що навело вас на думку про iснування потайно╖ кiмнати?" - запитав герцог.


" Той факт, що он той шинкар читав вiршi.


"Я не розумiю", - сказав Барнетт.


"Вiн читав вiршi, тому що його призначили вiдповiдальним за стопки книг, складених на пiдлозi, в той час як барон встановлював новi книжковi шафи".


"Це вiрно, - погодився Барнетт. "Вiн наказав розiбрати старi дубовi книжковi шафи, щоб замiнити ╖х новими, зробленими з, е-е, чогось на кшталт ясена з написом Widdersign, який нещодавно обрушився".


"Звичайно, вiн це зробив, - сказав Морiартi, - i вiн залучив до цi"╖ роботи майстрiв з Iталi╖, тому що нема" нi одного британського тесляра, який потребував би тако╖ роботи. Iталiйцi говорили тiльки по-iталiйськи i йшли додому, коли робота була зроблена ".


"Якщо ви так ставите питання", - сказав Барнетт.


"Отже, барон-" почав Майкрофт.


"Проводив ночi, крадучи у сво╖х сусiдiв, а iнодi i в сво╖х гостей", - сказав Морiартi. " Можна було б припустити, що час вiд часу вiн вислизав у свою пота"мну кiмнату i палив сигару...


"Дешеву сигару," вставив Барнетт.


" В оточеннi сво╖х вкрадених скарбiв.


"Як ти дума"ш, куди вiн подiвся?" - запитав герцог. "Тепер, коли його, е-е, та"мний порок вiдомий, де вiн може сховатися?"


"У нього " човен", - сказав Морiартi. "Невелика яхта, пришвартована в Грiмсбi. Мiй агент попередив влади".


"Я думав, у вас нема" агентiв", - сказав сер Ентонi.


"Я не мiг бути там сам, так як у нас було iнша справа, яким потрiбно було зайнятися", - пояснив Морiартi. "Тому я доручив це довiренiй одному".


"Хм!" сказав Шерлок Холмс.


"Ах так, ах так," сказав герцог Шорхэм, " до речi, про "iншому справi", я мало не забув. Вiн повернувся до Сесiлi Барнетт, яка тихо сидiла на далекому кiнцi столу. " Тебе впiзнають, моя дорога.


Сесiлiя пiдняла голову. " Ким i для чого, ваша свiтлiсть?


"Так ефективно навчав мiс Дилвади i був поруч з нею, гм, критичний момент. I дзвiнкий крик 'Самозванка!' пролунав саме в потрiбний момент. За особливим наказом королеви ви повиннi бути призначенi Дамою-командором ордена Лазнi.


" Ну i ну! - сказала Сесiлiя.


"Вiтаю, любов моя", - сказав Барнетт, обiймаючи ╖╖.


" Так, але Памела - мiс Дилвади - безумовно зробила бiльше...


"Боюся, що ╥╖ Величнiсть не готова нагородити лицарським орденом жiнку колишньо╖ професi╖ мiс Дилвади", - сказав герцог.


"Принаймнi, не для того, хто був так вiдкрито вiдомий сво"ю професi"ю", - поправив Майкрофт.


"Саме так," герцог погодився.


"Мiстер Бенджамiн i дама Сесiлiя Барнетт," сказав Бенджамiн. " У цього гарне звучання.


OceanofPDF.com


[ГОЛОВА ТРИДЦЯТА]


НА ПУСТКИ


Посереднiсть не зна" нiчого вище само╖ себе;


але талант митт"во розпiзна" генiальнiсть.


- АРТУР КОНАН ДОЙЛ


- А, УIЛКОКС, - СКАЗАВ ПРОФЕСОР, " ось i ви. Спектрометр blink вже налаштований? Сьогоднi ввечерi я хотiв би спробувати зробити серiю знiмкiв Венери ".


"Крiплення трохи хита"ться, коли вона сидить," сказав його круглолиций помiчник, потираючи лисину на потилицi, "але ми, ймовiрно, могли б закрiпити його на прицiлi".


"Цiлком справедливо," сказав Морiартi, "давайте спробу"мо".


"Радий бачити вас знову, професор", - сказав Вiлкокс з рiдкiсним припливом почуттiв. "Я там трохи хвилювався".


"Зiзнаюся, я теж," зiзнався Морiартi, "але правда перемогла, як це iнодi бува", i ось я тут".


" I зробив невелику послугу ╖╖ Величностi, так говорить Толливер.


"Звичайно, буркотун повинен знати", - сказав Морiартi з посмiшкою.


Вiлкокс кивнув. "Його манери виходять далеко за рамки його габаритiв, це точно. До речi, цей скрадливий джентльмен повернувся, хова"ться за пагорбом до схiд у декiлькох сотнях ярдiв.


" Невже? Морiартi задумливо поправив пенсне. " Як сталося, що ви звернули на нього увагу?


"Близько години тому я помiтив блиск лiнзи телескопа, тому послав одного з хлопцiв прокрастися навколо i сфотографувати, i ось вiн там".


"А!" - сказав Морiартi. "Пришлiть кого-небудь до мiстера Холмса з пляшкою какао i бiсквiтом через деякий час. Нiч обiця" бути холодною".


"Невже вiн нiколи не зда"ться?" - запитав Вiлкокс.


"Можливо," сказав Морiартi, " у свiтi, де " професор Морiартi, добре, що " Шерлок Холмс. Можливо, кожен з нас потребу" iншому". Вiн зiтхнув. " А може, й нi. Хто може сказати?


OceanofPDF.com


Також Майклом Курландом


РОМАНИ ПРОФЕСОРА МОРIАРТI


Пекельний Пристрiй


Смерть при газовому свiтлi


Велика Гра


Iмператриця Iндi╖


АНТОЛОГI╥ ШЕРЛОКА ХОЛМСА


Мiй Шерлок Холмс


Шерлок Холмс: Прихованi роки


Шерлок Холмс: Роки в Америцi


РОМАНИ ОЛЕКСАНДРА БРАССА


Дуже Рано Помер


Дiвчата в туфлях на високих пiдборах


OceanofPDF.com


IНФОРМАЦIЯ ПРО АВТОРА


Майкл Курланд - автор понад тридцяти романiв, але найбiльш вiдомий сво╖м детективним серiалом, номiнованих на премiю Едгара, з участю професора Морiартi, включаючи "Пекельний пристрiй" i "Велику гру". Вiн живе в Петалуме, Калiфорнiя.


Вiдвiдайте автора на його веб-сайтi за адресою www.michaelkurland.com.


OceanofPDF.com


Це художнiй твiр. Всi персонажi, органiзацi╖ та подi╖, зображенi в цьому романi, " продуктом уяви автора або використовуються вымышленно.


ХТО МИСЛИТЬ ЗЛО. Авторське право No 2014, Майкл Курланд. Всi права захищенi. За iнформацi"ю звертайтеся в St. Martin's Press, 175, П'ята авеню, Нью-Йорк, Нью-Йорк, 10010.


www.minotaurbooks.com


Дизайн обкладинки : Девiд Балдеосинг Ротштейн


електронний ISBN 9781466847392


Перше видання: лютий 2014 р.


OceanofPDF.com