# Фанф╕к на тв╕р Василя Симоненко "Вино з троянд"

Аноним Flame

М╕й фанф╕к на тв╕р Василя Симоненко "Вино з троянд". Спочатку йде сам тв╕р Василя Симоненка, щоб ви не шукали в ╕нтернет╕, якщо ви не читали цей тв╕р, а вже пот╕м фанф╕к.Написано, дуже давно, коли я була в 11 клас╕.

Ссылка на рецепт приготовления вина из роз))) http://4vkusa.ru/консервирование/16500/вино-из-роз    ВИНО З ТРОЯНД

На не╖ задивлялися нав╕ть д╕дугани, ╕ вже р╕дко який хлопець не м╕ряв очима з голови до п'ят. В одних у зор╕ св╕тилося захоплення, в других - неприхована х╕ть, а трет╕ милувалися нею, як шедевром краси. Коли вона кидала чорн╕ коси на пружн╕ груди ╕ пливла селом з сапкою на плеч╕, хлопц╕ божевол╕ли. Приходили боязко до ╖╖ вор╕т ╕ натхненно говорили про кохання, а вона т╕льки слухала ╕ мовчала. Н╕хто не насм╕лювався торкнутися ╖╖, мов боявся осквернити дотиком красу. Вона н╕ким не гордувала ╕ н╕коли не ганила, а т╕льки прохала прощаючись.

- Не ходи до мене б╕льше. Добре?

╤ в тернових очах було ст╕льки благання, що н╕хто не зважувався ╖й заперечувати. Минало в хлопц╕в оп'ян╕ння в╕д краси, закохувалися вони в звичайних кирпатих ╕ гостроносих д╕вчат, а Ольга ставала для них при╓мною згадкою.

Андр╕й н╕коли не зважувався п╕д╕йти до не╖. Та й куди йому, кульгавому горбанев╕, було с╕катися, коли й не так╕, як в╕н, од не╖ гарбузи качали. Вона часто ловила його погляд на соб╕ ╕ завжди у в╕дпов╕дь св╕тилася прив╕тн╕стю, але в╕н вбачав у тому образливу жал╕слив╕сть.

Хлопц╕ ставали трактористами ╕ шоферами, йшли в льотчики ╕ моряки, а в╕н ╕ мр╕яти про це не м╕г. В╕н копирсався в колгоспному саду, а вдома розводив кв╕ти.

До кв╕т╕в принадився, в╕дколи померла мати. В його садиб╕ не росла н╕яка городина, лише виноград, яблун╕, вишн╕ ╕ кв╕ти, кв╕ти. ╤ могила матер╕ з ранньо╖ провесни аж до бабиного л╕та кв╕тувала, мов клумба.

В╕н дарував розк╕шн╕ букети нареченим, ╕ вс╕ були йому вдячн╕, ╕ вс╕ шанували його, а йому ж хот╕лося випити хоч краплю кохання.

- Чи й мен╕ ти подару╓ш букет на вес╕лля? - запитала якось Ольга, коли в саду трусили яблука. В╕н мало не отерп в╕д неспод╕ванки, але мовив:

- Ти вибереш сама, як╕ захочеш. - Пот╕м в╕н посм╕лив╕шав ╕ сказав: - У мене ╖х дуже багато. ╤ ще, коли захочеш, до твого вес╕лля я зроблю вино з пелюсток троянди.

- Вино з троянди? - здивувалася д╕вчина. - Таке й вигада╓ш.

- Не в╕риш? - захвилювався в╕н. - Те вино - як н╕жн╕сть. Коли прийдеш по кв╕ти, покушту╓ш.

╤ в╕н зашкутильгав до куреня, куди його кликав сторож. Андр╕й чомусь в╕рив, що Ольга прийде по кв╕ти. В╕н виглядав ╖╖ кожен веч╕р. Його збентежен╕сть пом╕тили нав╕ть сус╕дськ╕ хлопчаки, як╕ щовечора щебетали на подв╕р'╖. Це були в╕рн╕ Андр╕╓в╕ друз╕ ╕ над╕йн╕ охоронц╕ його кв╕т╕в та саду. Того, хто насм╕лювався з╕рвати без дозволу бодай гроно винограду чи кв╕тку, п╕ддавали безпощадному острак╕змов╕. Його цькували так наст╕йливо ╕ жорстоко, як це можуть робити лише д╕ти.

Ц╕ голомоз╕ кв╕тникар╕ вечорами, як мухи, обс╕дали Андр╕я. В╕н розпов╕дав ╖м, що бачать у снах кв╕ти, як вони переш╕птуються з сивими зорями, вигадував казки про дивовижн╕ кра╖, де кв╕ти не т╕льки пахнуть, але й розмовляють, ╕ ходять, ╕ граються в п╕жмурки, а в'януть лише тод╕, коли в т╕й кра╖н╕ з'явля╓ться хоч одна нещаслива людина.

- Кв╕ти люблять щасливих. У нас в╕д нещасть вони не в'януть, а плачуть. Ви бачили, ск╕льки вранц╕ на них роси? Ото ╖хн╕ сльози. Хто росяного ранку знайде незаплакану кв╕тку, той буде дуже щасливий.

- А ви знаходили незаплакану кв╕тку?

- Н╕, я не знаходив та, мабуть, ╕ не знайду... Вис╕ло над ними добре ╕ щире небо, ╕ малюкам здавалося, що вс╕яне воно не зорями, а кв╕тами, ╕ що посадив т╕ дивовижн╕ кв╕ти дядько Андр╕й.

Ольга прийшла в нед╕лю зранку. Вона була така прекрасна, що в╕дразу якось похнюпились кв╕ти, а господар в╕дчув себе н╕кчемою ╕ не знав, де под╕тися.

- Це правда, що суха кв╕тка, знайдена росяного ранку, в╕щу╓ щастя? - запитала вона в Андр╕я. Язик у хлопця прикип╕в до п╕днеб╕ння, оч╕ застигли в╕д подиву.

- Хто... В╕д кого ти чула про це?

- Я приходила до тебе вчора ввечер╕ ╕ слухала, що ти казав д╕тям. Так то правда чи н╕?

- Н╕. То я сам вигадав. - Андр╕й заховав оч╕ в кущ п╕вон╕й. Ольга з╕тхнула.

- Жаль, що я не вм╕ю так гарно видумувати. 'Для чого тоб╕ це? - дивувався хлопець. - 3 тебе досить т╕╓╖ вроди, якою над╕лила мати. А в мене... Що я робитиму, коли зрадять мене ще й т╕ химерн╕ вигадки?' Перегодом вони сид╕ли в заплетен╕й хмелем ╕ диким виноградом альтанц╕ ╕ смакували вино з троянд.

- Ти дуже гарний хлопець, Андр╕ю, - мовила Ольга.

- Ти хот╕ла сказати, що я непогана людина? - перепитав.

- Я хот╕ла сказати те, що сказала, - засм╕ялася Ольга ╕ без усякого зв'язку стала побиватися: - Мен╕ багато кажуть, що я гарна ╕ тому мене люблять. Гадають, мен╕ при╓мно в╕д того. А х╕ба я винна, що я гарна? Х╕ба моя врода - це я? Вона грайливо перекинула коси з╕ спини на груди. - Я хочу, щоб хтось полюбив мене, а не мою красу, чорн╕ брови та рожев╕ щ╕чки. - Вона пом╕тила, що Андр╕й хоче вклинцювати сво╓ слово, ╕ заговорила ще швидше: - Що та краса? В╕три видублять шк╕ру, дощ╕ змиють рум'янець! Натяга╓шся ящик╕в на токах, попогнеш спину на буряках - де та й врода д╕неться...

Вона замовкла, ╕ Андр╕й не знав, що сказати.

- Ну, скажи, Андр╕ю, коли висушить мене праця та негода, чи буду любою для того, що спокусився красою?

- Не знаю, Ольго, - щиро з╕тхнув хлопець. - Не знаю, хто б тебе зм╕г не любити отаку!

- Я не весь в╕к такою буду, Андр╕ю, - мовила сумно. - Так мен╕ можна нарвати кв╕т╕в?

Андр╕й кивнув головою, ╕ д╕вчина побрела в барвисте живе озеро. Вона ходила м╕ж кв╕тами, а за нею ходили його закохан╕ оч╕. Ольга приск╕пливо обдивилася чи не кожну пелюстку ╕ вернулася до альтанки з порожн╕ми руками.

- Мен╕ жаль рвати ╖х, - соромливо з╕зналася. - Вони так╕ гарн╕. Краще я зайду ╕ншим разом. Добре? В╕н ╕де з нею до хв╕ртки ╕ мовчить. Д╕вчина виходить на вулицю ╕, дивлячись у син╕й неспок╕й його очей, тихо каже:

- А до вес╕лля ти неодм╕нно приготуй вино з троянд...

Фанф╕к

Минав тиждень за тижнем, але Вона не приходила. Андр╕й не знав чи прийде Вона знов по кв╕ти, але кожного вечора в╕н чекав ╥╖ у заплетен╕й диким виноградом альтанц╕. Андр╕й м╕сця соб╕ не знаходив, не м╕г н╕ ╖сти, н╕ спати, в╕н т╕льки й думав про незвичайну д╕вчину, яка вкрала його серце.

Його мучила незрозум╕ла купа сл╕в, кинута на останок Олею. В╕н все не м╕г зрозум╕ти, що вона мала на уваз╕, коли сказала про вес╕лля. Хоча може вона хот╕ла цим сказати йому, що в не╖ скоро буде вес╕лля? ╤ як в╕н одразу це не зрозум╕в? Чекав ╖╖ кожен веч╕р, пост╕йно думав про не╖ ╕ все гр╕в в душ╕ над╕ю. Як же це нестерпимо боляче, коли вона вмира╓, н╕би душа твоя в╕дрива╓ться ╕ залиша╓ т╕ло, п╕сля чого залиша╓ться т╕льки невичерпна пустота ╕ байдуж╕сть. Тво╖ ноги зраджують тебе ╕ п╕дгинаються, ти пада╓ш на кол╕на ╕ закрива╓ш сво╖ сух╕ оч╕, бо коли вмира╓ над╕я сл╕з б╕льше теж не буде, н╕би с душею всереден╕ висохло неск╕нченне, колись, солоне озеро. Але Андр╕я не зрадили його ноги, в╕н трохи постояв, зло посм╕хнувся, взяв себе в руки ╕ п╕шов у св╕й чар╕вний сад.

Минув ще один тиждень. Б╕льше Андр╕й не чекав ╥╖, в╕н проводив весь св╕й час з кв╕тами. Вс╕ бачили, як йому тяжко, але н╕хто ╕з знайомих ╕ слова йому про це не казав, мабуть, не хот╕ли кидати с╕ль в незаго╓ну рану, н╕хто ще так не мучився як Андр╕й з ╖╖ прихильник╕в.

Андр╕й же, тим часом, проклинав ╖╖ вроду, яка його зчарувала. Мов якась русалка чи мавка, заманила його в сво╖ с╕т╕. В╕н все не м╕г зрозум╕ти, коли в╕н в них потрапив ╕ як тепер з них вибиратися та чи потр╕бно?

Андр╕й збирався до дому, але в╕н почув, що хтось йде. Це була маленька д╕вчинка, вона прив╕талася ╕ п╕дб╕гла до нього, пот╕м простягла йому якийсь пап╕рець з╕ словами:

- Вам просили передати.

- Хто? - спитав Андр╕й.

- Вона сказала, що ви зрозум╕╓те.

В душу Андр╕я залет╕ла над╕я, його серце почало гучно стукати.

- Добре, дякую тоб╕. Можеш йти, ось тоб╕ кв╕тка, тримай. - в╕н з╕рвав найгарн╕щу троянду ╕ простягнув ╖╖ д╕вчин╕, вона була сумна ╕ йому захот╕лося ╖╖ розважити.

- Дякую. - д╕вчина весело посм╕хнулася, але пот╕м з ╖╖ обличчя швидко зникли рад╕сн╕ почуття.

- Зачекайте! Дядько забороняв мен╕ ран╕ше приносити листи, пробачте що не передала вам ╖х ран╕ше. Ось, в╕зьм╕ть. - вона простягла йому ще три пап╕рця.

Андр╕й дуже зрад╕в, в╕н вже знав хто написав ц╕ листи. Вона не забула його ╕ не покинула, вона думала про нього. Взяв перший лист ╕ почав читати:

Прив╕т, гарний хлопець! Ти ще чека╓ш на мене? Пробач, що так довго не приходила до тебе, але в мене ╓ на те поважна причина. Я захвор╕ла, але спод╕ваюся швидко одужати ╕ нарешт╕ тебе побачити.

Цей лист вона написала два тижн╕ тому. Андр╕й взяв наступний лист:

Прив╕т, гарний хлопець! Чи чека╓ш ти ще на мене? Сьогодн╕ мен╕ було погано ╕ сумно, але коли згадала про тебе ╕ тво╓ вино мен╕ стало набагато краще. Може ти приготу╓ш його мен╕ не на вес╕лля, а просто так, у честь одужання?

Так, це гарна ╕дея, у нього як раз десь ╓ одна особлива пляшка, ╖й сподоба╓ться. З нетерп╕нням почав читати наступний лист.

Прив╕т, гарний хлопець! Хочу тебе попередити, щоб ти не дуже ображався на мене. Тато сказав, що наш╕ л╕кар╕ безсил╕ перед хворобою ╕ не можуть мене вил╕кувати, тому треба ╖хати за кордон. Але я не хочу покидати р╕дний край ╕ не хочу покидати тебе. Напевне я тебе кохаю, бо я весь час думаю т╕льки про тебе.

Андр╕й перечитав дек╕лька раз╕в цей лист, в╕н не м╕г пов╕рити. Вона його коха╓! Коха╓! Тепло розлилося в╕д серця по всьому т╕л╕. Залишився останн╕й лист, який Ольга написала вчора.

Прив╕т, Андр╕ю! Не чекай на мене б╕льше, добре? Завтра я повинна по╖хати до Н╕меччини. Хочу спод╕ватися, що там мене вил╕кують, бо останн╕й час мен╕ дуже погано. Зна╓ш? Я пост╕йно думаю т╕льки про тебе. Хочу знову подивитися в тво╖ син╕ оч╕, т╕льки в них я побачила справжню любов. ╤ якщо б ти зараз подивився у мо╖ оч╕, то напевно б ти зм╕г втопитися в озер╕ з н╕жност╕ й любов╕, як╕ там плескаються з останньо╖ нашо╖ зустр╕ч╕. Тепер я знаю, що кохаю тебе, кохаю до бол╕ у серц╕. Пробач за все.

Невже в╕н ще довго ╖╖ не побачить? Може вона ще не по╖хала ╕ в╕н встигне доб╕гти до не╖ до дому? Над╕я обхопила його серце мертвою хваткою. Йому ст╕льки всього потр╕бно ╖й сказати. Сказати, що коха╓.

- Д╕вчинко, скажи, вона вже по╖хала?

- Н╕. - Немов кам╕нь з серця впав, йому пощастило тепер головне встигнути ╕ ╖╖ побачити, а в╕н все зробить ╕ встигне. - Вона не по╖хала, бо вчора вноч╕ ╖й було зле. ╥╖ не змогли врятувати.

Андр╖й не пов╕рив. Н╕. Н╕! Т╕льки не це! Це не правда! Але коли в╕н подивився у в╕ч╕ д╕вчинц╕ в╕н впав на кол╕на ╕ почав щось повторювати з широко в╕дкритими очима. В╕н казав одне й те саме без к╕нця. В╕н казав:

- Вона ж коха╓ мене. Вона не повинна була покинути мене. Вона ж об╕цяла що знову побаче мене. Чому тод╕ зрадила?

Чому п╕шла в╕д нього так далеко що йому тепер н╕коли не дотягнутися до не╖?