# Лорд Валентайн. Пролог (укр.)

Ihor Zinkevych

Пролог

Лорд Валентайн


Друга година ноч╕. Брукл╕нський м╕ст, оповитий туманом п╕сля веч╕рнього дощу.

Сльози душили горло, а думки ро╓м штурмували мозок. "Чому це сталося з╕ мною? Чому я? За що мен╕ це? Н╕, це сон, це не може бути правдою..."

Дерек пару раз╕в зупинявся, затуляючи руками вуха ╕ старючись не впускати в голову думки, що н╕як не облишали його.

Д╕йшовши десь до половини моста, в╕н перел╕з через невеликий паркан п╕шох╕дно╖ частини мосту ╕ пройшов по металев╕й балц╕ над автомоб╕льними шляхами. Зупинившись перед пр╕рвою, в╕н схопився за металевий трос ╕ закрив оч╕.

"Це все потр╕бно припинити! Я не зможу жити без не╖..." - прозвучало у голов╕ ╕ в╕н в╕дкрив оч╕ та невпевнено став перехилятися через край, нев╕дпускаючи трос.

Автомоб╕льн╕ шляхи були порожн╕ми, проте кра╓м ока в╕н встиг пом╕тити якийсь рух на п╕шох╕дн╕й частин╕ мосту. В╕дтягшись назад ╕ обернувшись, в╕н побачив худорляву постать в плащ╕.

- Не п╕дходьте! Я зараз з╕стрибну!

- Н╕-н╕. Я не хот╕в тоб╕ завадити, - прозвучало у в╕дпов╕дь.

- Не наближайтеся! Я не жартую!

- Слухай, якби я хот╕в тебе врятувати чи скинути, то вже давно зробив би це.

- А чому ви тод╕ сюди п╕д╕йшли?

- Чекаю поки ти з╕скочиш.

- Нав╕що це вам?

Постать на мить зникла ╕ неспод╕вано з'явилася зл╕ва в╕д Дерека.

- Як тоб╕ сказати... - продовжив незнайомець вже стоячи збоку на балц╕, - Коротко кажучи, я вамп╕р ╕ мен╕ потр╕бна твоя кров.

- Вамп╕р?! А чому ти тод╕ сам мене не вб'╓ш?

- Зна╓ш, моя матуся була християнкою. ╤ мене кожен раз ╖сть сов╕сть, якщо я вбиваю людей. Але без кров╕ я обходитися не можу, тому прост╕ше пити ╖╖ з самогубц╕в.

- Я тоб╕ не в╕рю!

Незнайомець обернувся ╕, довго вдивляючись кудись в далину, продовжив:

- А я тоб╕ нав╕ть заздрю...

- Чому?

- Ти можеш все це зак╕нчити одним стрибком.

- А ти, н╕би, н╕?

Г╕сть в плащ╕ зробив крок вперед ╕ полет╕в у пр╕рву, зникнувши десь в туман╕.

Деякий час розглядаючи все внизу, Дерек розчаровано п╕дняв голову вверх ╕ побачив вже справа в╕д себе невдаху-самогубця, що дивився вниз. Дерек аж п╕дскочив в╕д переляку.

- Упс... Знову не вийшло, - сухо констатував сп╕врозмовник.

- В кожному раз╕ тоб╕ мене не зрозум╕ти! Тоб╕ не в╕домо, що таке любов! Кому я розпов╕даю, ти ж позбавлений почутт╕в!

- Я? - тепер уже опонент п╕дскочив на м╕сц╕ в╕д здивування, - От я тоб╕ зараз розпов╕м одну ╕стор╕ю. Так от, жив я тод╕ в Польщ╕. То був 1939 р╕к. Як зараз, пам'ятаю той ранок, коли я ╖╖ вперше побачив на базарчику кв╕т╕в. Вона продавала орх╕де╖ в горщиках, моя мила Соня... Я м╕сяць стежив за нею, поки наважився п╕д╕йти, щоб познайомитися.

- А дал╕?

- Дал╕ я запросив ╖╖ на оперну виставу.

- А вона?

- Вона в╕дмовила, бо в не╖ не було веч╕рнього плаття.

- ╤ це все?

- Та дай договорити! Не перебивай. Я подарував ╖й те плаття. Але вистава мала бути лише через тиждень. А на наступний день в Польщу вторглися нацисти. Н╕, я не жал╕юся на них, в мене тод╕ ╖ж╕ взагал╕ не бракувало, але моя Соня... ╥╖ пок╕йна мама була ╓врейкою. Пот╕м вони все-таки д╕зналися ╕ ╖╖ забрали в концтаб╕р.

- ╤ це вся ╕стор╕я?

- Н╕. Я ж не ти, щоб так просто здатися. Я посл╕дував за нею. Це довга ╕стор╕я, але якщо коротко, то я зробив все, щоб мене ув'язнили в той же концтаб╕р.

- Ого.

- Я приходив до не╖ кожно╖ ноч╕, приносячи продукти ╕ все що було необх╕дним. Також я карав вс╕х наглядач╕в, як╕ в╕дносилися до не╖ погано. А вони кожного ранку розстр╕лювали по десять чолов╕к, не розум╕ючи, хто вбива╓ ╖хн╕х колег. Все було прекрасно, до того ранку коли в ту десятку включили мене.

- ╤ що було дал╕?

- Розстр╕ляли мене, як вс╕х, але черга на спалення д╕йшла до мене лише ввечер╕. Той охоронець, - посм╕хнувся вамп╕р, - В╕н взяв мене за ноги ╕ потяг в камеру. Бачив би ти його оч╕, коли я встав...

Дерек засм╕явся у в╕дпов╕дь.

- Так от, В╕н н╕чого нав╕ть не сказав. Просто витяг п╕столет ╕ застрелився. Але дал╕ залишатися в концтабор╕ як ран╕ше я вже не м╕г ╕ вир╕шив втекти з Сонею. Проте план виявився не таким усп╕шним ╕ ╖╖ поранили, коли ми вже майже втекли.

- Вона померла?

- Н╕. Я ╖й не дав. Я вкусив ╖╖, але кров не пив.

- ╤ вона стала також вамп╕ром?

- Ага. ╤, зна╓ш, як вона мен╕ в╕ддячила?

- Як?

- Через м╕сяць втекла ╕з ╕ншим вамп╕ром.

Дерек зареготав у в╕дпов╕дь.

Вамп╕ру це не сподобалося ╕ в╕н промовив:

- Так. Я щось заговорився тут. Давай, стрибай уже, а то я дуже зголодн╕в поки ми тут балачки вели.

Дерек посерйозн╕шав ╕ п╕сля недовго╖ мовчанки в╕дпов╕в:

- Н╕. Я передумав.

Лорд Валентайн подивився на нього ╕ незадоволено промовив:

- Ну ти ╕ боягуз. Нав╕ть пок╕нчити з життям по-людськи не можеш.

П╕сля чого постать незнайомця зникла.

Дерек не пам'ятав, як того вечора в╕н д╕стався додому, але ту зустр╕ч в╕н запам'ятав на все життя. А, може, це був лише сон...